Джой Филдинг
Не плачи сега

Превод от английски: Анна Христова, 1995

chitanka.info

Първа глава

Представяше си палми. Високи, кафяви, огънати от десетилетия силни ветрове: дългите им зелени листа се полюшват подобно празни ръкавици към омагьосващото, ясносиньо небе.

Род бе подхвърлил за евентуалната възможност да го придружи до Маями следващия месец. Няколко дни срещи с филиалите на компанията, беше й казал, и после, остатъка от седмицата само за тях двамата, за да направели като Бърт Ланкастър и Дебора Кер на плажа — как й звучало това? Звучеше страхотно и палмовите дървета мигновено се бяха отпечатали отвътре на клепачите й, за да се появяват всеки път, щом затвореше очи. Това означаваше да си създаде известни проблеми в службата — щеше да се наложи да излъже шефа си, да му каже, че е болна, когато непрекъснато се хвалеше, че е един от онези възмутително здрави хора, дето никога не ги хваща нито настинка, нито гаден вирусен грип; щеше да се наложи да разработи ежедневните си уроци с всички подробности и да ги заложи предварително, така че, който и да доведат да я замества, да знае точно какво да прави и с какво темпо да се движи. Незначителни неудобства в сравнение с мисълта за една романтична седмица под слънчевите лъчи с мъжа, когото обичаше. Нещо почти незаконно, ако не беше фактът, че въпросният мъж беше неин съпруг от пет години.

Бони си пое дълбоко въздух и пренастрои мислите си, за да заличи всички следи от полюшващи се палми. Незначителни неудобства, може би. Но как щеше да прикрие определено неболнавия си тен пред подозрителния директор на гимназията? Как щеше да погледне човека в лицето, без да се изчерви, да говори с него, без да се запъва, да се оправи със загрижените му въпроси за това как се чувства? Мразеше да лъже, а и хич не я биваше, ценеше честността повече от всичко останало. („Ти си най-доброто ми дете“, бе казала веднъж майка й.) И тя се гордееше с факта, че в почти деветгодишната си преподавателска практика не бе отсъствала нито един ден. Наистина ли сега би могла да отсъства пет поредни дни, само за да се търкаля със съпруга си на някой плаж във Флорида?

— Освен това — продължи тя на глас, като погледна надолу към крехката златокоса кукла — нейната тригодишна дъщеря, — как бих могла да те оставя за цели пет дни? — Тя се протегна и погали Аманда по бузата. Пръстите й се плъзнаха по тъничкия белег, който се виеше по протежение на скулата на детето, последица от неотдавнашно падане от велосипеда й с три колела. Колко крехки са децата, помисли си Бони, като се наведе и вдиша сладкия мирис на дъщеря си. Сините очи на Аманда веднага се отвориха широко.

— О, събудила си се! — възкликна Бони, като я целуна по челото. — Няма лоши сънища вече, нали?

Аманда поклати глава и Бони се усмихна с облекчение. Аманда ги беше събудила в пет сутринта, разплакана от някакъв кошмар, който така и не можа напълно да си спомни.

— Не плачи, миличка — беше й прошепнала Бони, докато я пускаше при себе си в леглото. — Не плачи вече, всичко ще бъде наред. Мама е тук.

— Обичам те, сладурчето ми — каза сега Бони, като я целуна отново.

Аманда се разкикоти.

— Аз пък те обичам повече.

— Изключено — отвърна й Бони. — Невъзможно е да ме обичаш повече, отколкото аз тебе.

Аманда кръстоса ръце върху гърдите си, като си придаде възможно най-сериозен вид.

— Добре, тогава се обичаме по равно.

— Добре, обичаме се по равно.

— Само дето аз те обичам повече.

Бони се разсмя и провеси крака от леглото.

— Мисля, че е време да те приготвяме за училище.

— Мога и сама да се приготвя.

В следващия миг закръгленото малко телце на Аманда, почти изгубило се в огромната розово-бяла пижама с копчета отпред, вече се носеше по коридора към стаята й.

Откъде ли имат толкова много енергия, почуди се Бони и се мушна обратно под завивките, като позволи на измореното си тяло лукса да се наслади на спокойствието на ранната пролетна сутрин.

Телефонът иззвъня, пронизителният звън прокънтя в съзнанието й с неочаквана сила и Бони се почувства така, сякаш изотзад я бе блъснала кола. Раменете й се стегнаха, после се разтресоха, като се свиха в основата на врата й, като че ли внезапно се беше смалила. Кой ли би могъл да звъни по това време, беше едва седем сутринта?

Бони се насили да отвори очи и погледна към телефона върху нощната масичка до огромното легло. Надигна се неохотно на лакти и нетърпеливо протегна ръка, за да издърпа слушалката от поставката.

— Ало? — изненада се, че гласът й бе все още сънен и прочисти гърлото си, докато чакаше човека от другата страна на линията да се обади. — Ало — каза тя отново, когато не го направи.

— Джоун се обажда. Трябва да говоря с теб.

Бони почувства, че сърцето й се свива, главата й рязко се отпусна върху гърдите, сякаш отсечена от гилотина. Още нямаше седем часа сутринта, а на телефона вече беше бившата съпруга на мъжа й.

— Всичко наред ли е? — попита Бони, страхувайки се веднага от най-лошото. — Сам и Лорън…?

— Те са добре.

Бони изпусна с благодарност въздуха от дробовете си.

— Род е под душа — каза тя, като си помисли, че дори за Джоун бе малко раничко да е прегърнала вече бутилката.

— Не ми трябва Род. Искам да говоря с теб.

— Виж, сега не е най-подходящия момент — отвърна Бони толкова любезно, колкото можеше. — Трябва да се приготвям за работа…

— Днес не си на работа. Сам ми каза, че е ден за П. И.

— За П. У. — поправи я Бони. — Идва от професионално усъвършенстване. — Защо ли изобщо обясняваше нещо на тази жена, на която не дължеше никакви обяснения?

— Можем ли да се срещнем по-късно тази сутрин?

— Не, естествено, че не можем — отвърна й Бони, изумена от молбата й. — На лекции съм цяла сутрин. Ще се усъвършенствам професионално, забрави ли? — Като фотограф, готвеше се да добави, но не го направи. Род все се оплакваше, че бившата му жена нямала никакво чувство за хумор.

— По обед тогава. Сигурно имаш обедна почивка.

— Джоун, не мога…

— Ти не разбираш. Трябва.

— Какво искаш да кажеш с това „трябва“? Какво не разбирам?

За какво говореше тази жена? Бони погледна безпомощно към вратата на банята. Душът все още шуртеше. Род се впускаше във вдъхновения хор от „Вземи още едно парченце от сърцето ми“.

— Джоун, наистина трябва да тръгвам.

— Намирате се в опасност! — Думите прозвучаха като съскане.

— Какво?

— Намирате се в опасност. Ти и Аманда.

Студената ръка на паниката незабавно, инстинктивно сграбчи стомаха на Бони.

— Какво искаш да кажеш с това, че сме в опасност? За какво говориш?

— Прекалено сложно е, за да ти го обяснявам по телефона — отвърна Джоун, гласът й внезапно стана зловещо спокоен. — Трябва да се срещнем.

— Пила ли си? — попита Бони, вече вбесена, въпреки най-добрите си намерения.

— Звуча ли ти така, сякаш съм пияна?

Бони трябваше да признае, че не.

— Виж, имам една къща за оглед на улица „Ломбард“ №430 тази сутрин. Това е в „Нютън“. Трябва да съм свършила до един, тогава се прибира собственичката…

— Казах ти вече, че цял ден съм на лекции.

— Аз пък ти казах, че сте в опасност! — повтори Джоун така, сякаш имаше точка след всяка дума, сякаш всяка дума започваше с главна буква.

Бони отвори уста, за да се възпротиви, после реши да не го прави.

— Добре — съгласи се тя. — Ще се опитам да дойда в обедната почивка.

— Преди един — предупреди я Джоун.

— Преди един — съгласи се Бони.

— Моля те, не казвай нищо на Род за това — добави Джоун.

— Защо?

Вместо отговор, чу рязкото изщракване от слушалка. Пусната не особено внимателно върху поставката и линията прекъсна.

— Винаги е удоволствие да те чуя — каза Бони, докато затваряше телефона и безсилно се втренчи в белия таван. Каква ли налудничава идея се бе родила този път в замъгленото съзнание на Джоун?

Въпреки че не звучеше като пияна, призна си Бони, спусна крака от леглото и се затътри към банята. Звучеше ясно и съсредоточено, сякаш знаеше точно какво говори. Жена с мисия, мислеше си Бони, докато си миеше лицето и зъбите, след което се отправи по плюшения, тъмносив килим към гардероба. Вероятно вече беше време да извади дрехите си за по-топло време, въпреки че каква ли беше онази глупава поговорка, която приятелката й Даяна винаги цитираше? „Не пипай ни конец, докато април не стане май“? Да, това беше, спомни си Бони, като запуши ушите си за други, по-зловещи гласове и смени бялата си нощница с розова рокля от трико. Намирате се в опасност, продължаваше да настоява гласът на Джоун. Ти и Аманда.

За какво ли говореше Джоун? Каква опасност би могла да грози нея и дъщеря й?

Моля те не казвай нищо на Род за това.

— Защо? — запита се отново Бони, докато приглаждаше роклята надолу по стройните си бедра. Защо Джоун не искаше тя да казва нищо на съпруга си за странното й предупреждение? Вероятно, защото той щеше да си помисли, че е полудяла. Бони се разсмя. Род така и така смяташе бившата си жена за луда.

Реши да не се среща с Джоун. Нямаше желание да чува нищо от онова, което тази жена имаше да й казва. А и нямаше да има нищо, което по някакъв начин да й бъде от полза. Но още когато вземаше това решение Бони знаеше, че любопитството й щеше да надделее, че накрая щеше да се измъкне от лекцията по-рано и вероятно да пропусне най-интересното, и щеше да бие целия път до улица „Ломбард“, само за да открие, че Джоун дори не помни да й се е обаждала. И преди се беше случвало. Пиянски обаждания посред нощ, обезумели бръщолевения на обяд, тъжни вопли преди лягане. Неща, за които по-късно не си спомняше. За какво говориш? Изобщо не съм ти се обаждала. Защо се опитваш да ми създаваш неприятности? За какво, по дяволите, става дума?

Бони й прощаваше. Въпреки всичко, което знаеше за тази жена, за страданията, които беше причинила на Род, не можеше да не изпитва известна доза съчувствие към нея. („Ти си добър човек“, би казала майка й.) Трябваше непрестанно да си напомня, че проблемите на Джоун до голяма степен си бяха породени от нея самата, че тя съвсем съзнателно бе взела решение да започне да пие, да продължава да пие. Беше прекалено лесно да се извини поведението й под предлог, че не е нещо неестествено за една жена да се обърне към алкохола след трагедията, която тя бе преживяла.

Въпреки че дори самата трагедия до голяма степен бе станала по нейна вина. Със сигурност е можела да бъде предотвратена, ако Джоун не бе постъпила толкова безотговорно, ако не беше оставила четиринайсетмесечното си бебе само във ваната, дори и за по-малко от минута, както по-късно отчаяно твърдеше. Намираше си всевъзможни обяснения: Сам и Лорън се биели в другата стая: Лорън крещяла; звучало, сякаш Сам й причинявал болка; тя просто изтичала от банята за миг да види какво става. В момента, в който се върнала, най-малкото й дете вече било мъртво, а бракът й — разрушен.

Моля те, не казвай нищо на Род за това.

Защо да го разстройва рано сутринта, запита се Бони и реши да не споменава пред съпруга си за обаждането на Джоун, поне докато не минеше срещата им. Род си имаше достатъчно тревоги в студиото — трудно следобедно време в програмата, непоносима водеща, изтъркана схема. От колко на брой профанизирани телевизионни говорилни се нуждаеше наистина публиката? Въпреки че под неговото професионално ръководство рейтингът на шоуто постоянно се покачваше. Все повече и повече се говореше за излъчването му в национален мащаб. Съглашението в Маями следващия месец можеше да се окаже решаващо.

Палмите магически се появиха отново, осеяха, подобно шарки на тапет, стените на лилавата й спалня. Въображаеми леки бризове я последваха до малката тоалетка с огледало, която се намираше срещу леглото й под приглушената репродукция на голо тяло на Салвадор Дали: безлика жена, нахвърляна в синьо, съвсем кръгли бедра и удължени крака, лъчи или пък нещо друго се спускаха надолу от голата й глава.

Може би решението е в плешивостта, помисли си Бони, докато напразно се опитваше да нагласи дългата си до брадичката кестенява коса около тясното си лице по начина, по който й бе показал фризьорът.

— Откажи се — каза тя на отражението си в огледалото, като заряза непокорната си коса и реши, че ако не се броят ситните бръчици около тъмнозелените й очи, не изглежда кой знае колко зле. Беше от онзи тип жизнерадостни на вид хора с правилни черти, които всъщност никога не излизаха от мода и това я правеше да изглежда по-млада от почти трийсет и петте й години. Добре излъскана, така веднъж я беше описала Джоун.

Размножени образи на бившата жена на Рой грубо изместиха палмите, подобно картина на Анди Уорхол — един от онези образи на Мерлин Монро върху копринен параван. Джоун, повтори си Бони, като се опита да раздели името на две срички, та да звучи по-смекчено и да се пребори по-лесно с него. Джо-ун. Джо-ун. Не се получи и Джоун си остана на устните й, както и в живота й, непоклатима, невъзможно беше да я промениш или приглушиш.

Тя беше едра жена, почти метър и осемдесет, с големи кафяви очи, които упорито смяташе за самуреночерни, разкошна червена коса, която предпочиташе да окачествява като тицианова и гърди, които всеки би нарекъл пищни. Всичко в нея беше някак си преувеличено и това без съмнение, поне отчасти, бе една от причините за успеха й като посредник в продажбата на недвижими имоти.

Какво ли бе намислила този път? Защо беше тази мелодрама? Какво бе толкова сложно, че не можеше да го обсъжда по телефона? За каква опасност говореше?

Бони присви рамене, когато душът на Род се разтресе и спря. Съвсем скоро щеше да разбере, реши тя.

* * *

Точно в дванайсет и трийсет и осем Бони спря белия си каприс в алеята пред къщата на улица „Ломбард“ №430 — на магистралата беше станала катастрофа и й трябваше повече от половин час, за да стигне дотук. Паркира директно зад червения мерцедес на Джоун. Самата Джоун явно се справя добре, реши Бони. Независимо от нестабилността на пазара с недвижими имоти, изглежда бе преживяла доста прилично най-продължителната криза. Значи Джоун оцеляваше. Загиваха само тези около нея.

Никак не би било трудно да се продаде тази къща, помисли си Бони, примижавайки с очи на студеното слънце, докато минаваше покрай голямата табела отпред на моравата, оповестяваща, че къщата е за продан, и се качи по външните стъпала до предната врата. Къщата беше на два етажа, облицована по краищата с дърво, подобно на повечето къщи в това реномирано бостънско предградие и бе наскоро боядисана в бяло. Външната врата беше черна и стоеше открехната. Бони леко почука, после бутна вратата. Незабавно чу гласове откъм една от задните стаи. Мъж и жена. Може би Джоун. Може би не. Вероятно, по средата на някакъв спор. Трудно беше да се определи. Във всеки случай, нямаше да подслушва. Щеше да изчака една-две минути, да се изкашля дискретно няколко пъти, за да им даде да разберат, че в къщата има още някой.

Бони се огледа наоколо, взе си една от многото листовки с данни за къщата, които Джоун беше оставила накуп върху малката пейка във фоайето до разтворения именник за посетители. Според написаното в листовката, къщата беше триста квадрата — два етажа, с четири спални и напълно завършен сутерен. Широка централна стълба я разделяше на две равни половини, гостната от едната страна, трапезарията от другата. Кухнята и всекидневната бяха отзад. Банята — някъде помежду им.

Бони тихо си прочисти гърлото, после отново, по-високо. Гласовете продължаваха. Тя погледна часовника си, поразходи се из бежово-кремавата гостна. Скоро трябваше да тръгва. Иначе нямаше да успее да се върне навреме и щеше да пропусне първата част от лекцията върху това как днешните училища трябва да се приспособят към днешните тийнейджъри. Отново погледна часовника си, тропна с крак върху дървения под. Това беше нелепо. Независимо че мразеше да прекъсва Джоун, докато се опитваше да извърши продажба, всъщност самата тя бе настояла да дойде преди един часа, а вече почти наближаваше един.

— Джоун — извика тя, като се върна обратно в хола и се запъти по коридора към кухнята.

Гласовете продължаваха, сякаш изобщо не се бе обадила. Чу откъслечни фрази — „Е, ако този план за здравеопазване е изпълним…“, „Това е едно напълно безмозъчно облагане“ — и се почуди какво става. Защо ли някой — или по-специално Джоун — ще обсъжда подобни неща по това време? „Ще ви прекъсна, слушателко — внезапно заяви мъжкият глас. — Не знаете какво говорите, а и чувствам, че ми се слуша малко музика. Какво ще кажете за вечно класическото звучене на «Нирвана»?“

Беше радиото.

— Господи — промърмори Бони. Беше си губила времето да кашля дискретно, така че грубият радиоводещ да може спокойно да си довърши сипането на обиди върху някой безпомощен, обадил се по телефона слушател! Коя ли тук е лудата, запита се тя, изгубвайки търпение и повиши глас над внезапната яростна атака от звуци, наречена „Нирвана“.

— Джоун — извика Бони, като пристъпи в жълто-бялата кухня и я видя да седи на дългата чамова кухненска маса: големите й черни очи, подпухнали от пиене, устата й — леко отворена, готова да проговори.

Само дето не проговори. И не помръдна. Нито дори когато Бони се приближи и размаха ръка пред лицето й, нито когато се протегна да раздруса рамото й.

— Джоун, за бога…

Не беше сигурна точно в кой момент осъзна, че Джоун е мъртва. Сигурно още щом видя яркото кървавочервено петно, пръснато отпред върху бялата й копринена блуза, подобно на абстрактно произведение на изкуството. Или може би когато зърна зеещата тъмна дупка между гърдите й и почувства кръвта върху ръцете си, топла и лепкава като сироп. Може би я убеди пробилата си внезапно път до носа и ужасна смесица от миризми, действителни или въображаеми. Или пък крясъците, които се изстрелваха от устата й, подобно на заблудени куршуми — безбожните звуци създаваха странно подхождаща си хармония с „Нирвана“.

Или пък беше жената на прага, която крещеше в един глас с нея, жената, с пълни с покупки ръце, която стоеше като парализирана до отсрещната стена, а торбите с провизиите бяха прилепнали към нея, сякаш бяха единственото нещо, което я поддържаше изправена.

Бони се запъти към нея. Тя отстъпи ужасена, когато Бони издърпа покупките от ръцете й.

— Не ме наранявайте — изхленчи. — Моля ви, не ме наранявайте.

— Никой няма да ви нарани — увери я Бони спокойно и постави торбите на плота, като обгърна с ръка треперещата жена. Другата й ръка се протегна към телефона на стената и бързо набра 911. С ясен глас тя даде на телефонистката адреса и й каза, че една жена явно е била застреляна. После отведе продължаващата да трепери собственичка на къщата в гостната и седна до нея на тапицираното в светлокафяво канапе. Постави главата си между коленете, за да не припадне и зачака идването на полицията.

Втора глава

Нахлуха през предната врата като яростна гръмотевица посред буря — очакваше се, но въпреки това беше ужасяващо. Гласовете им изпълниха фоайето; телата им се зароиха из гостната, подобно на пчели в кошер. Жената на канапето до нея скочи да ги посрещне.

— Благодаря на Бога, че сте тук! — почти изрида тя.

— Вие ли извикахте полиция?

Бони усети, че пръстът на жената обвинително я посочи, долови всички погледи, които се обърнаха към нея, когато стаята наоколо се изпълни с хора. Насила вдигна очи към техните, въпреки че първоначално единственото, което можеше да види бе Джоун — огнените тицианови кичури, спускащи се в обезумели къдрици около пепелявото й лице, широката уста, леко отворена и подчертана от неизменното и флуоресцентно оранжево червило, черните й безжизнени очи.

— Кои е бил застрелян? — попита някой.

Жената отново насочи пръст, този път към кухнята.

— Посредничката ми. От агенцията за недвижими имоти „Елън Маркс“.

Няколко безизразни млади мъже, облечени в белите престилки на медицинския персонал, се втурнаха към задната частна къщата. Без съмнение, хората от линейката, заключи Бони, някак странно отдалечена от сцената на събитията, това внезапно отдалечаване й позволи да погълне в детайли всичко, което ставаше наоколо. В къщата имаше най-малко шестима новодошли: двамата фелдшери; двама униформени полицаи: една жена, чиято стойка издаваше, че е полицай, макар че изглеждаше едва излязла от пубертета и един огромен мъж, около четиридесетте, с лоша кожа и провесило се над колана му шкембе, който явно бе главният и който бе последвал фелдшерите в кухнята.

— Мъртва е — съобщи той, след като се върна. Носеше карирано черно-бяло спортно сако и обикновена червена вратовръзка. Бони забеляза чифта белезници, които висяха от колана му. — Уведомих медицинската експертиза. Скоро ще бъдат тук.

Медицинската експертиза, повтори си Бони наум и се почуди откъде ли идваха подобни думи с толкова странно звучене.

— Аз съм капитан Махони, а това е детектив Критзик. — Той кимна с глава към жената от дясната му страна. — Ще ни кажете ли какво се случи тук?

— Прибрах се у дома… — чу Бони собственичката на къщата да започва.

— Това вашата къща ли е? — попита детектив Критзик.

— Да. Обявих я за продан…

— Името ви, ако обичате.

— Какво? О, Маргарет Палмей.

Бони наблюдаваше как жената полицай го записва набързо в бележника си.

— А вие сте…?

На Бони й трябваше малко време, за да осъзнае, че детектив Критзик се обръщаше към нея.

— Бони Уилър — изпелтечи тя. — Искам да се обадя на съпруга си. — Защо ли каза това? Дори не беше си го помислила.

— Ще можете да се обадите на съпруга си след няколко минути, госпожо Уилър — отвърна й капитан Махони. — Първо трябва да ви зададем няколко въпроса.

Бони кимна, разбираше, че беше важно да се спазва някакъв ред. Скоро щяха да пристигнат хора със странни инструменти и прахове, за да мерят и събират проби, с видеокамери и зелени чували за трупове и метри жълта лента, с която да оградят мястото. Местопрестъпление. Минаването забранено. Знаеше процедурата. Достатъчно често беше ставала свидетел на всичко това по телевизията.

— Продължавайте, госпожо Палмей — подкани внимателно жената детектив Критзик. — Казвахте, че сте обявили къщата си за продан…

— От края на март. Това беше първият ни ден за оглед. Тя каза, че ще приключи до един.

— Така че няма как да знаете колко души са минали през къщата от сутринта — повече заяви, отколкото попита капитан Махони.

— Има книга за посетители в коридора — обади се Бони, като си спомни за книгата до купчината с листовки в преддверието.

Полицаите си кимнаха взаимно и детектив Критзик, която, както чак сега забеляза Бони, имаше червена коса с почти същия оттенък като на Джоун, изчезна за няколко секунди и се върна с книгата в ръка. Двамата мълчаливо си размениха знаци.

— И когато се прибрахте у дома…?

— Знаех, че все още е тук — отвърна им Маргарет Палмей, — защото колата й беше на алеята, разбрах също, по другата кола точно зад нейната, че при нея има някой. Наложи се да паркирам на улицата, мислех да изчакам, докато си тръгнат, но бях с всичките тези покупки и някои от нещата трябваше да се сложат във фризера, преди да са се размразили. — Тя млъкна, сякаш внезапно бе изгубила паметта си и вероятно така си и беше.

Красива жена, помисли си Бони, нисичка и приятно закръглена, с мека руса коса, завита на къдрици покрай горната част на ушите й и тесен, остър нос между светлосините очи. Малка уста, но гласът беше ясен и спокоен.

— Какво се случи, когато влязохте вътре в къщата, госпожо Палмей?

— Запътих се право към кухнята и точно тогава я видях — отново един пръст обвинително се протегна под жълтеникавокафявия ръкав на палтото й и се насочи към Бони. — Тя стоеше над Джоун. Ръцете й бяха покрити с кръв.

Очите на Бони се стрелнаха към ръцете й, от гърлото й се отрони стон, когато видя тъмночервената кръв, засъхнала върху пръстите й, сякаш бе рисувала с тях, както правят децата. Гореща струя премина през тялото й, от главата към краката, като течност през сламка, отнемайки й цялата енергия. Почувства се замаяна, прилоша й.

— Имате ли нещо против да сваля палтото си? — каза тя, и без да дочака някой да й отговори, издърпа ръце през ръкавите на палтото, като се опитваше да не опира кръвта от пръстите си в гладкия копринен хастар.

— Коя е Джоун? — попита капитан Махони, веждите му се събраха над носа.

— Жертвата — отвърна Маргарет Палмей, думата прозвуча не на място от нейната уста.

За кого ли си мислеше, че говорят, почуди се Бони.

Капитан Махони погледна бележките си.

— Споменахте, струва ми се, че името й било Елън Маркс.

— Не — обясни Маргарет Палмей, — „Елън Маркс“ е името на агенцията за недвижими имоти, за която тя работеше. Името на жертвата е — беше — Джоун Уилър.

— Уилър?

Тъмните му очи станаха още по-тъмни; всички погледи се насочиха към Бони.

— Уилър — повтори капитан Махони, като присви очи, сякаш нагласяше Бони на мерника на пистолет. — Роднина ли ви е?

Беше ли, почуди се Бони.

— Беше бивша жена на съпруга ми — отвърна тя.

Никой не проговори. Сякаш са помолени да запазят минутно мълчание, помисли си Бони, разбра, че нещо се бе променило, някакво течение в стаята незабелязано се беше обърнало.

— Добре, нека да задържим тук за момент — обади се капитан Махони, прочисти си гърлото и отново насочи вниманието си към Маргарет Палмей. — Казахте, че сте видели госпожа Уилър да стои над тялото на жертвата и че по ръцете й имало кръв. Видяхте ли оръжие?

— Не.

— После какво стана?

— Започнах да крещя. Мисля, че и тя крещеше, не съм сигурна. Видя ме и се приближи към мен. Първо се уплаших, но тя просто измъкна покупките от ръцете ми и извика полиция.

— Съгласна ли сте с казаното от госпожа Палмей? — попита капитан Махони, като се обърна към Бони, но тя не отвърна нищо. — Госпожо Уилър, има ли нещо от казаното от госпожа Палмей, с което да не сте съгласна?

Бони поклати глава. Версията на Маргарет Палмей звучеше достатъчно откровено.

— Защо не ни кажете вие какво правехте тук?

Това ще бъде малко по-трудно, помисли си тя. Почуди се дали брат й се е чувствал по същия начин първия път, когато е бил разпитван от полицията, дали е бил толкова нервен, толкова неуверен. Въпреки че, без съмнение, вече е свикнал с това, реши тя и разклати глава, за да се освободи от тези неприятни мисли. Брат й беше последният човек, за когото трябваше да мисли точно сега.

— Джоун ми се обади рано тази сутрин — започна тя. — Помоли ме да се срещна с нея тук.

— Значи можем да заключим, че не сте търсили да си купите къща.

Бони отново си пое дълбоко въздух.

— Джоун заяви, че има нещо, което трябва да ми каже и за което не може да говори по телефона — продължи тя, без да бърза. — Звучи като на филм.

— Да, така е — съгласи се той сухо. — Бяхте ли приятелки с бившата съпруга на мъжа ви, госпожо Уилър?

— Не — отговори просто Бони.

— Намирате ли за необичайно това, че ви се е обадила и ви е казала, че трябва да говори с вас?

— И да, и не — отвърна Бони, като продължаваше, само когато изражението на лицето му изискваше по-нататъшно обяснение. — Джоун имаше проблеми с пиенето. Обаждаше се вкъщи от време на време.

— Сигурен съм, че едва ли сте била кой знае колко щастлива от това — подхвърли капитан Махони, с нещо, което Бони предположи, че беше опит за разбираща усмивка.

Бони присви рамене, не беше сигурна как да отговори.

— Мога ли вече да се обадя на съпруга си? — попита тя отново.

— Как прие съпругът ви това, че ще се срещате с бившата му жена? — попита капитан Махони, като използва въпроса й за трамплин към неговия.

Бони замълча за миг.

— Той не знаеше.

— Не е знаел?

— Джоун ме помоли да не му казвам — обясни Бони.

— Каза ли защо?

— Не.

— Винаги ли правите онова, което иска бившата съпруга на мъжа ви?

— Разбира се, че не.

— А днес защо го направихте?

— Не съм сигурна, че разбирам какво искате да кажете?

— Защо се съгласихте да се срещнете днес с нея? Защо не сте казали на съпруга си?

Бони вдигна юмрук към отворените си устни, но бързо го върна в скута си, когато усети вкуса на кръв. Кръвта на Джоун, осъзна тя и потисна внезапното си желание да повърне.

— Каза ми нещо странно по телефона.

— Какво по-точно? — Капитан Махони направи няколко стъпки към нея, химикалката му беше готова да запише отговорите й.

— Каза ми, че сме в опасност.

— Казала ви е, че сте в опасност?

— Аз и дъщеря ми.

— Каза ли ви защо? — попита капитан Махони.

— Заяви, че е прекалено сложно, за да го обсъждаме по телефона.

— И вие нямате никаква представа за какво е ставало дума?

— Никаква.

— Така че се съгласихте да се срещнете с нея.

Бони кимна.

— Кога дойдохте тук?

— Дванайсет и трийсет и осем — отвърна Бони.

Капитан Махони изглеждаше изненадан от точността на нейния отговор.

— Часовникът в колата ми е електронен — поясни Бони. Изведнъж казаното й се стори безкрайно глупаво. Тя се изсмя, видя как потрес измести любопитството върху лицето на всички останали в стаята. За бога, една жена беше мъртва. Убита. И не просто коя да е жена, а бившата съпруга на мъжа й. А нея я бяха открили да стои надвесена над трупа, с окървавени ръце. Това определено не беше смешна ситуация. Бони отново се разсмя, този път по-високо.

— Нещо забавно ли намирате тук, госпожо Уилър? — попита капитан Махони.

— Не — отвърна му тя и задуши нов изблик на смях в гърлото си, така че гласът й прозвуча някак изкривено, като стара, проядена от водата дървена отломка.

Детектив Критзик пристъпи напред и седна до нея.

— Има ли нещо, което бихте искали да ни кажете, госпожо Уилър? — Гласът й бе придобил майчинска интонация, която никак не се връзваше с момичешкото й лице.

— Искам да се обадя на съпруга си — пак повтори Бони.

— Нека само да приключим първо с това, а, госпожо Уилър? — Гласът на детектив Критзик възвърна първоначалния си тембър, внезапно всички следи от всеопрощаващата майка се бяха изпарили.

Бони повдигна рамене. Имаше ли друг избор?

— Пристигнали сте в дванайсет и трийсет и осем — повтори отново капитан Махони и зачака тя да продължи.

— Вратата беше отворена, така че влязох — обясни Бони, като преповтаряше наум събитията. — Чух гласове от задната страна на къщата и тъй като не исках да ги прекъсвам, почаках няколко минути тук, после влязох в кухнята.

— Видяхте ли някого?

— Само Джоун. Там нямаше никой друг. Гласовете, които бях чула, идваха от радиото.

— И после?

— После… — поколеба се Бони. — Първоначално си помислих, че просто е припаднала. Седеше на масата с онзи празен поглед в очите, аз се приближих към нея и май я пипнах. — Бони се втренчи в окървавените си пръсти. — Трябва да съм я пипнала. — Преглътна. Гърлото я заболя. — Точно тогава осъзнах, че е мъртва. После дойдоха всичките онези крясъци: моите, нейните. — Тя погледна към Маргарет Палмей. — Извиках полицията.

— Как разбрахте, че жертвата е била застреляна?

— Моля?

— Казали сте на дежурния полицай, че жената е била застреляна.

— Така ли?

— Записано е на лента, госпожо Уилър.

— Не знам как съм разбрала — отвърна искрено Бони. — Имаше дупка по средата на блузата й. Предполагам, че просто така съм решила.

— Видя ли ви някой да идвате, госпожо Уилър?

— Не, поне доколкото ми е известно — отвърна тя. Защо ли я питаше това?

— С какво се занимавате, госпожо Уилър?

— Моля?

— Какво работите?

— Учителка съм — отвърна Бони, като се почуди какво ли общо има начина, по който си изкарва хляба.

— В Нютън?

— В Уестън.

— В кое училище?

— Уестънхейтската гимназия. Преподавам английски.

— Така, кога тръгнахте от училището?

— Всъщност, днес нямах часове. Днес е ден за П. У. — Джоун го беше нарекла ден за П. И. — Ден за професионално усъвършенстване — обясни Бони. — Бях на симпозиум в Бостън. Тръгнах малко преди дванайсет.

— И ви трябваха четирийсет минути да дойдете от Бостън до Нютън? — попита я той скептично.

— Имаше катастрофа на магистралата — отвърна му Бони — и се забавих.

— Някой видя ли ви да си тръгвате?

— Да ме е видял да си тръгвам ли? Не знам. Опитах се да го направя възможно най-безшумно. Защо? — попита внезапно тя. — Защо ми задавате всички тези въпроси?

— Твърдите, че бившата жена на съпруга ви е била мъртва, когато сте пристигнали тук? — продължи той.

— Разбира се. Какво друго бих могла да твърдя? — Бони скочи на крака. — Какво става тук? Подозирате ли ме? — Разбира се, че я подозират, осъзна тя. Как да не я подозираха? Бе заварена да стои над тялото на бившата съпруга на мъжа си с окървавени ръце, за бога… Разбира се, че я подозираха. — Не ми отговорихте — настоя. — Подозирате ли ме?

— Просто се опитваме да разберем какво се е случило тук — спокойно й отвърна детектив Критзик.

— Искам веднага да се обадя на съпруга си — заяви Бони.

— Защо не му се обадите от полицейския участък? — Капитан Махони затвори бележника си и отпусна ръце.

— Арестувана ли съм? — чу се Бони да пита, стори й се, че гласът идва от някой друг. Може би отново бе радиото.

— Просто си мисля, че всички ще се чувстваме по-удобно в участъка — дойде незадоволителният отговор.

— В такъв случай — отвърна Бони и чу как гласът на брат й се процежда през нейния собствен, — мисля, че е по-добре да се обадя на адвоката си.

Трета глава

— Къде беше? — попита Бони, без дори да направи усилие да прикрие раздразнението си. — Цял следобед се опитвам да се свържа с теб.

Даяна Перин се вгледа с недоумение в приятелката си.

— Бях с клиенти — отговори тя спокойно. — Откъде можех да знам, че най-добрата ми приятелка ще бъде замъкната в полицейския участък, за да бъде разпитвана във връзка с убийство?

— Смятат, че аз съм убила бившата жена на Род!

— Да, вероятно — съгласи се Даяна. — Какво, по дяволите, си им казала?

— Просто отговарях на въпросите им.

— Отговаряла си на въпросите им — повтори Даяна подигравателно и поклати глава. Бони забеляза, че дългата й тъмна коса спретнато е вдигната на кок зад тила й. — Колко пъти си ме чувала да казвам, че човек никога не говори с полицията без присъствието на адвокат?

— Как бих могла да не говоря с тях, за бога? Аз открих тялото на Джоун.

— Особено пък заради това. — Даяна си пое дълбоко въздух и се отпусна върху стола от другата страна на масата срещу Бони.

Седяха от двете противоположни страни на една дълга маса, вероятно от светло орехово дърво или пък от тъмен дъб, в центъра на малка, ярко осветена, оскъдно мебелирана стая, с покрит с протрит линолеум под и характерните за държавна институция стени, които се нуждаеха от пребоядисване. Осветлението на тавана беше вградено и луминесцентно: стените — голи; дървените столове — с перпендикулярни облегалки, без тапицерия, неудобни, явно проектирани да накарат използващите ги да искат да прекарат възможно най-малко време върху тях. Един прозорец на стената нарушаваше интериора, като предоставяше ясна гледка към вътрешността на малкия квартален участък. Не ставаше кой знае какво. Няколко мъже и жени работеха по бюрата си, като от време на време поглеждаха по посока на Бони. Вече почти половин час не беше виждала нито капитан Махони, нито детектив Критзик.

— Е, какво точно си им казала?

Бони отново преповтори събитията от ранния следобед, като следеше за някаква следа от вълнение по обикновено изразителното лице на Даяна. Но лицето на Даяна не изразяваше нищо, студените й сини очи останаха приковани към устните на Бони, докато тя говореше. Даяна е красива жена, помисли си Бони, знаеше колко много усилия полага приятелката й, за да омаловажи привлекателността си, поне през работно време. Придържаше се към малко грим, няколко шити по поръчка костюма, като този с цвят на горчица, който носеше днес и всекидневни обувки на ниско токче. При все това нищо не можеше да прикрие факта, че Даяна Перин, възраст трийсет и две, вече два пъти разведена, беше истинска красавица.

— Какво си ме зяпнала? — попита Даяна, внезапно усетила изучаващия я поглед на Бони.

— Изглеждаш страхотно.

— Глупости — промърмори Даяна. — Сигурно това са имали предвид ченгетата, когато ми казаха, че някои от реакциите ти са повече от неадекватни.

— Ще ме арестуват ли?

— Съмнявам се. Нямат достатъчно доказателства, за да повдигнат обвинение и тъй като не са те мирандизирали, не могат да използват срещу теб нищо от онова, което си им казала.

— Мирандизирали ли?

— Не са ти прочели правата.

Бони си помисли колко учудващо лесно пригодим беше английският език, лекотата, с която позволяваше фамилията на един човек да се превърне в глагол[1].

— Наистина ли съм казала нещо чак толкова лошо?

— Е, като се има предвид, че практиката ми е предимно из корпоративното и търговското право и че не съм имала нищо общо с криминално право, откакто завърших университета, да видим какво бих могла да измисля. Жертвата е бившата съпруга на мъжа ти, не може да се каже, че сте били приятелки, но въпреки това ти се съгласяваш да се срещнеш с нея и не казваш на мъжа си; измъкваш се от симпозиума и не казваш на никого, къде отиваш; твърдиш, че си била заклещена в колата си по време на убийството…

— Имаше катастрофа на магистралата. Могат да проверят…

— Проверяват го, уверявам те. Както ще проверят и записа на телефонните ти разговори, досието ти в училище, симпозиума, на който твърдиш, че си била от сутринта…

— За бога, аз бях там!

— … километража на колата ти, съседите на Маргарет Палмей, съобщението, което си направила на 911.

— Какъв възможен мотив бих могла да имам, за да убия Джоун?

Даяна вдигна фините си дълги пръсти във въздуха и започна да изброява причините една по една:

— Първо — тя беше бивша съпруга на мъжа ти, което за някой би изглеждало достатъчен мотив. Второ — беше една досадница. Трето — беше финансово бреме към доходите ти.

— Мислят, че бих я убила, за да си спестя издръжката?

— Много са били убити за далеч по-малко.

— Господи, Даяна, не съм я убила аз. Трябва да знаеш това.

— Разбира се, че го знам. — Даяна рязко се извъртя на стола си, сякаш току-що бе осъзнала, че е пренебрегнала нещо важно. — Къде е Род? Той знае ли за случилото се?

— Още не. Все не успявах да се свържа с него, намерих го чак преди около двайсет минути. Не мога да ти опиша колко отчайващо беше само. Не можех да открия никого. Ти беше в заседание, Род беше на обяд. Единственият човек, с когото успях да се свържа, бе Пам Голденбърг.

— С кого?

— Дъщеря й е в една детска градина с Аманда. Редуваме се да ги взимаме. Попитах я дали ще има нещо против да задържи Аманда у тях, докато се измъкна оттук.

— Браво! Една добра идея.

— Крайно време беше.

Даяна се пресегна през масата, за да хване ръката на приятелката си.

— Не бъди прекалено строга към себе си, Бони. Не всеки ден се натъкваш на трупа на бившата съпруга на мъжа си. — Тя погледна към тавана. — Как мислиш, ще го понесе Род?

Бони присви рамене и се надигна от стола си.

— Предполагам, че след като премине шока, ще се оправи. Притеснявам се, обаче, за Сам и Лорън. Как ли ще се оправят с факта, че майка им е била убита? Как ли ще им се отрази?

Гласът на Даяна стана боязлив.

— Означава ли това, че те ще се преместят при вас?

Бони замълча за миг.

— Какво друго им остава?

Тя затвори очи, образите на двете деца на Род изведнъж се появиха пред очите й: Сам, шестнайсетгодишен, ученик в уестънската гимназия, много висок и много кльощав, с дълга до раменете коса, наскоро боядисана в гарвановочерно и малка златна халка на лявата си ноздра; Лорън, възраст четиринайсет години, посредствена ученичка, въпреки че учеше в едно от най-добрите частни училища в Нютън, стройна като фотомодел, с очи на сърна, със същата като на майка си пищна дълга червеникава коса и пълни чувствени устни.

— Те ме мразят — промълви Бони.

— Не те мразят.

— Напротив. И почти не познават природената си сестра.

Даяна погледна към вътрешния прозорец.

— А, ето го и Род.

— Господи, благодаря ти! — Бони скочи на крака и видя как високият привлекателен мъж, който бе и неин съпруг, бива упътен от една млада жена в намачкана синя униформа към малкия вътрешен кабинет. Бони пристъпи към затворената врата на кабинета, ръката й се протегна към дръжката, после замръзна.

— Кажи ми, че това не е тази, която аз си мисля — каза Даяна, изричайки на висок глас мислите на Бони.

— Не мога да повярвам.

— Какво прави тя тук?

Вратата се отвори. Род пристъпи вътре, а жената зад него за миг бе задържана от един млад мъж, който й тикна нещо, върху което да се подпише, около нея вече се насъбираше тълпа. Развълнувано жужене изпълни въздуха. Не е ли това Марла Брензей, попита някакъв глас. Това наистина ли е Марла Брензей?

Марла Брензей е баба ми, помисли си Бони. Познавах я в гимназията, когато си беше просто старата Марлин Брензъл, в дните преди пластичната хирургия да я снабди с нов нос и нов комплект цици, преди зъбите й да бъдат облицовани и шкембето й — прибрано, преди бедрата й да бъдат подложени на операция за премахване на излишните тлъстини и косата й да бъде изрусена до цвета на зряло жито. Познавах я по времето, когато единствените хора, дето можеше да хване за слушатели, бяха онези злочести души, които успяваше да сгащи в коридора между часовете, много преди баща й да купи телевизионна компания и да я направи звезда на нейно собствено телевизионно шоу. Единственото нещо в Марлин Брензъл, което не се е променило през изминалите години, помисли си Бони, е акълът й. Все още изобщо няма такъв.

— О, Род, толкова се радвам, че дойде.

— Дойдох възможно най-бързо. Марла настоя да ме докара. — Род обгърна Бони с ръце. — Какво става?

— Не ти ли казаха? — попита Даяна.

— Никой нищо не ми е казал. — Род се извъртя към Даяна, явно слисан от присъствието й. — Ти какво правиш тук?

— Обадих й се, когато не можах да се свържа с теб — обясни Бони.

— Не разбирам.

— Може би трябва да седнеш — посъветва го Даяна.

— Какво има?

— Джоун е мъртва — каза тихо Бони.

— Какво? — Род сграбчи облегалката на стола, за да се подпре.

— Била е убита.

Бледото по принцип лице на Род стана още по-бледо.

— Убита. Това е невъзможно. Как… кой…?

— Изглеждаше, сякаш е била застреляна. Не знаят кой го е направил.

На Род му трябваше малко време, за да схване думите й.

— Какво искаш да кажеш с това, че е изглеждало, сякаш е била застреляна?

— Бях там — отвърна Бони. — Аз я открих.

— Ти си я открила? — Объркването в гласа на Род проникна в залата и привлече вниманието на бившата Марлин Брензъл, която спря насред един автограф и тялото й се полюшна към тях.

— Не я искам тук вътре — заяви Бони.

Род бързо излезе във външната зала, ръката му се протегна и се спря върху рамото на Марла, когато се наведе да й прошепне нещо на ухото. Бони видя как очите на жената се изпълват с удивление, въпреки че лицевите й мускули не помръднаха. Вероятно и не могат, помисли си Бони.

— Пластичната й хирургия е толкова много, че изглежда като покривка, плетена на една кука — промърмори Даяна, изразявайки мислите й на глас. — Брадичката й е толкова остра, че спокойно може да промуши някой с лицето си.

Бони трябваше да прехапе долната си устна, за да не се разсмее, смехът застина в гърлото й, когато Род се върна обратно в стаята. Косата на Род започнала да се прошарва, още когато наближил трийсетте. Но сега това всъщност го правеше да изглежда по-млад от своите четирийсет и една години, като подчертаваше тъмнокафявите му очи и придаваше на по-грубите черти от лицето му — дългия нос и квадратната челюст — необходимата мекота.

— Децата знаят ли? — попита той.

— Още не. — Бони мина откъм неговата страна и провря ръка през неговата.

— Какво ще им кажа?

— Може би аз мога да помогна — предложи капитан Махони, който изникна от тълпата около Марла Брензей, влезе в малката стаичка и затвори вратата след себе си. — Аз съм Рендъл Махони, капитан от отдела за разследване. Ние с детектив Критзик придружихме жена ви дотук.

— Ще ми кажете ли точно какво се е случило?

Бони наблюдаваше стойката на съпруга си, докато той слушаше: широките му рамене се прегърбиха напред при потвърждението, че бившата му жена наистина е била простреляна и убита; големите му ръце се отпуснаха безжизнено отстрани при разкритието, че Бони се е съгласила да се срещне с Джоун тази сутрин, без да му каже; главата му се клатеше нагоре-надолу в недоумение, когато разбра, че именно Бони бе извикала полицията и след това бе отказала да им сътрудничи повече, докато не говори с адвоката си.

— Дяволите да я вземат, та тя се занимава с корпоративно право — прошепна Род, без дори да се опита да прикрие отдавнашната си неприязън към Даяна. — Защо си се обадила на нея?

— Защото не можах да се свържа с теб. И не знаех на кого друг да се обадя.

Род се обърна отново към капитан Махони.

— Сигурно не подозирате жена ми — по-скоро заяви, отколкото попита той.

— Просто се опитваме да извлечем възможно най-много информация на този етап.

Бони долови нещо ново в гласа на полицая, едва доловим намек за конспирация, сякаш онова, което всъщност казваше на мъжа й беше: Ние двамата сме мъже; знаем как стават тези неща; няма да позволим на чувствата да вземат връх над нас; сега, когато вече си тук, вероятно можем да постигнем някакъв напредък.

— Имате ли нещо против, ако ви задам няколко въпроса? — попита капитан Махони, когато детектив Критзик отвори вратата и влезе.

— Голяма навалица — промърмори тя, явно се беше изчервила от кратката си среща с такава знаменитост.

— Г-н Уилър, това е детектив Натали Критзик.

Детектив Критзик кимна, смутено пъхна една снимка с автограф на Марла Брензей зад гърба си.

— Научих, че вие сте режисьорът й — каза тя. — Аз съм голяма ваша почитателка.

Здравата съм я загазила, помисли си Бони. Светът здравата я е загазил.

Род любезно прие комплимента.

— С удоволствие ще направя всичко, каквото мога, за да ви сътруднича…

— Вие сте бившият съпруг на Джоун Уилър? — попита капитан Махони.

— Да.

— Мога ли да ви попитам, колко дълго бяхте женени?

— Девет години.

— И кога се разведохте?

— Преди седем години.

— Имате ли деца?

— Момче и момиче. — Той потърси Бони за помощ.

— Сам е на шестнайсет, а Лорън на четиринайсет — намеси се тя.

Род кимна. Всички гледаха как капитан Махони записва набързо тази последна информация.

— Знаете ли дали жена ви не е имала някакви врагове, г-н Уилър?

Род присви рамене.

— Бившата ми жена не беше точно самата Любезност, капитане. Нямаше много приятели. Но врагове… не бих могъл да кажа…

— Кога за последен път видяхте бившата си съпруга, г-н Уилър?

Род се замисли за миг над въпроса.

— Вероятно на Коледа, когато занесох подаръци на децата.

— А кога за последен път говорихте с нея по телефона?

— Не мога да си спомня кога за последен път съм говорил с нея по телефона.

— Въпреки че, според жена ви, тя често се е обаждала у вас.

— Бившата ми съпруга беше алкохоличка, капитан Махони — каза Род, сякаш това някак си обясняваше всичко.

— В добри отношения ли бяхте с бившата си съпруга, г-н Уилър?

— Не отговаряй на този — посъветва го Даяна от другия край на стаята, гласът й беше тих, но независимо от това твърд. — Няма връзка със случилото се.

— За мен не е проблем да отговоря на този въпрос — рязко осведоми Род Даяна. — Не, разбира се, не бяхме в добри отношения. Беше луда за връзване.

— Браво — чу Бони да измърморва Даяна, не точно под носа си и признавайки се за победена, приятелката й вдигна ръце и обърна очи нагоре.

Капитан Махони позволи една лека усмивка да извие ъгълчетата на устните му.

— Според думите на жена ви, бившата ви съпруга й се е обадила тази сутрин да я предупреди, че я грози някаква опасност. Имате ли представа какво може да е имала предвид?

— Джоун ти е казала, че си в опасност? — попита Род жена си, гласът му отговаряше на невярващото изражение, което се бе наместило, подобно маска, върху чертите му. Вдигна ръка към челото си и започна да го търка, докато то не порозовя. — Нямам представа за какво е говорила.

— Кой би се облагодетелствал от смъртта на жена ви, г-н Уилър?

Род бавно премести поглед от капитан Махони към жена си, после обратно към капитан Махони.

— Не разбирам въпроса.

— Съветвам те да не отговаряш — намеси се отново Даяна.

— Какво ме питате? — настоя раздразнено Род, въпреки че беше трудно да се каже дали раздразнението му е насочено към полицая, или към Даяна.

— Бившата ви съпруга имаше ли застраховка живот? Беше ли направила завещание?

— Не знам имала ли е, или е нямала завещание — отвърна Род, всяка дума беше внимателно премерена. — Знам, че имаше застраховка живот, защото аз плащах вноските. Това беше част от обезпечаването при развода — обясни той.

— И кой ще получи парите от застраховката? — попита капитан Махони.

— Децата й. И аз — добави Род.

— На колко възлиза тази застраховка?

— Двеста и петдесет хиляди долара — отговори Род.

— А къщата на улица „Ексетър“ 13? Тя на чие име е?

— На двамата. — Род замълча, прочисти си гърлото. — Споразумението от развода предвиждаше, че тя може да живее в къщата, докато децата продължават да учат, после трябваше да я продаде и да си разделим сумата.

— Колко мислите, че би струвала къщата днес, г-н Уилър?

— Нямам представа. Джоун беше посредник на недвижимо имущество, не аз. — Род изглеждаше засегнат, очите му се присвиха от нарастващото раздразнение. — Сега, мисля, че вече е време да отведа жена си у дома…

— Къде бяхте днес, г-н Уилър?

— Моля? — Бузите на Род станаха тъмнорозови, като розовите кръгчета, изрисувани върху лицата на порцелановите кукли.

— Налага се да ви попитам — отвърна капитан Махони, почти извинително.

— Не е необходимо да отговаряш — напомни му Даяна.

— Бях на работа — бързо отвърна Род.

Очите на Даяна отново се извъртяха към тавана.

— Целия ден?

— Разбира се.

Изведнъж Бони се почувства смутена. Ако е бил на работа цял ден, тогава къде е бил, когато се обаждаше?

— Жена ви се опитваше повече от един час да се свърже с вас, г-н Уилър — отвърна капитан Махони, сякаш четеше мислите на Бони.

— Бях излязъл за няколко часа да обядвам — обясни Род.

— Уверен съм, че имате свидетели…

Род си пое дълбоко въздух и издаде нещо средно между смях и въздишка.

— Е, всъщност не, нямам никакви свидетели. Истината е, че не съм ходил да обядвам. Казах на телефонистката, че излизам за обяд, за да не ми звънят, но всъщност си откраднах няколко часа сън в кабинета ми. Не спахме кой знае колко тази нощ. Дъщеря ни имаше кошмари.

Бони кимна, за да го потвърди.

— Някой видя ли ви?

— Не до след два часа, когато имах съвещание. Вижте — продължи той, без да го подканят, — може и да не съм един от най-големите почитатели на бившата си жена, но със сигурност никога не съм й желал злото. Чувствам се ужасно от случилото се. — Той притисна Бони по-силно към себе си. — Сигурен съм, че и двамата се чувстваме така.

Настъпи дълга пауза, през която никой не проговори. Отвън проеча пронизителният смях на Марла Брензей. Завладява аудитория, помисли си Бони, докато наблюдаваше как жената върви важно из участъка, облечена в яркожълтия си костюм от „Валентино“, придърпва въображаем микрофон около себе си и го завира в лицата на прехласнатите си почитатели.

— Мисля, че засега това е всичко — заяви капитан Махони. — Разбира се, вероятно ще искаме да говорим с вас отново.

— Ще направим всичко възможно, за да помогнем — предложи Род, въпреки че вече не звучеше толкова искрено, колкото преди.

— Ще трябва да разпитаме Сам и Лорън — каза детектив Критзик.

Род изглеждаше разтревожен.

— Сам и Лорън? Защо?

— Живели са при майка си — припомни му детектив Критзик. — Може би ще са в състояние да хвърлят някаква светлина върху това кой я е убил.

Род кимна.

— Може ли първо аз да говоря с тях? Искам да кажа, просто мисля, че ще е по-добре, ако аз им занеса лошата вест.

— Разбира се — заяви капитан Махони. — Бихме желали разрешението ви да претърсим по-късно къщата. Може да има някакви следи…

Род кимна.

— Когато желаете.

— Ще минем след няколко часа. Междувременно ще съм ви много благодарен, ако не пипате нищо вътре. В случай че децата кажат нещо или се сетите нещо, което може да ни помогне, надявам се, че ще ни се обадите незабавно.

— Да, ще се обадя.

Род стисна рамото на Бони и я поведе към вратата.

— О, между другото — подхвърли капитан Махони, точно когато се готвеха да излязат, — някой от вас с жена ви притежава ли пистолет?

— Пистолет ли? — Род поклати глава. — Не — отвърна той, като с тази единствена сричка успя да изрази достатъчно гневно възмущение за няколко пълни изречения.

— Благодаря ви — отвърна капитан Махони, а в същия момент Марла Брензей се измъкна от обожателите си и се насочи към тях с протегнати в театрална проява на съчувствие ръце. — Ще се видим след няколко часа.

Изгарям от нетърпение, помисли си Бони, докато бившата Марлин Брензъл я притискаше в задушаваща прегръдка.

[1] Ернесто А. Миранда — защитник по дело от 1966 г., по време на което се въвежда задължителното правило за прочитане на гражданските права при арестуване, което носи неговото име. ↑

Четвърта глава

Предградието Нютън, с неговите осемнайсет квадратни мили застроена площ и повече от осемдесет и три хиляди жители, бе само на няколко минути от центъра на Бостън. То се състоеше от четиринайсет различни селища, включително Оук Хил на югоизток и Обърндейл на северозапад. Джоун Уилър и децата й живееха в западен Нютън Хил, района с най-скъпите къщи в Нютън.

Къщата на улица „Ексетър“ №13 беше голяма, в стил псевдо късна английска готика. Преди няколко години Джоун бе пребоядисала цялата фасада в някакво зеленикавобежово, заедно с дървените корнизи и бе заменила всички предни прозорци на първия етаж със стъклописи. В резултат се беше получила сграда, която изглеждаше така, сякаш не можеше да реши какво точно би искала да бъде — къща или катедрала. Самите стъклописи бяха примитивистични и озадачаващи: мъж с дълга развяваща се роба; танцуващо на задните си лапи куче; крепяща кофа с вода на главата си жена в модерни дрехи; мъж, който оре; две дундести деца, играещи до водопад.

Род скри глава в ръцете си, когато Бони спря колата на алеята пред къщата.

— Добре ли си? — попита тя.

Род се отпусна на кожената облегалка.

— Просто не мога да повярвам, че е мъртва. При нея всичко винаги изглеждаше толкова преувеличено. — Той погледна към външната врата. — Ужасно се страхувам да отида там. Не знам как ще им съобщя вестта, какво бих могъл да им кажа, за да направя нещата по-лесни…

— Ще намериш точните думи — успокои го Бони. — И знаеш, че ще направя всичко, което мога, за да им помогна.

Род мълчаливо кимна, отвори вратата на колата и слезе. Отгоре бяха надвиснали няколко облака и имаше опасност всеки момент да завали.

Април е най-жестокият месец, изрецитира Бони наум, припомняйки си стихът от поемата на Т. С. Елиът и пъхна ръка в тази на съпруга си, когато сковано тръгнаха нагоре към къщата.

Род спря пред голямата двукрила дървена врата и затършува из джоба си за ключове.

— Имаш ключове? — попита изненадано Бони.

Род отвори вратата.

— Хей! — извика той, когато влязоха в мраморното преддверие. — Има ли някой вкъщи?

Бони си погледна часовника. Беше почти четири и половина.

— Хей — извика отново Род, а Бони направи няколко нерешителни стъпки към гостната вдясно.

Стаята беше пищно облепена с каширан светлосин сатен. Едно старинно на вид канапе в бледорозово и две кресла в синьо и златисто бяха наредени около голямата тухлена камина. Върху тъмния дървен под, на пръв поглед по безразборен начин, бяха пръснати няколко явно скъпи индийски килима. Имаше и три рисунки с въглен, окачени в семпли рамки: жена, притиснала малко момиченце към себе си; две жени на средна възраст, които се печаха с разпусната невъздържаност под лъчите на следобедното слънце; и две шиещи стари жени.

— Много са хубави — каза Бони, с очи приковани към рисунките.

Тя прекоси трапезарията и прокара ръка по дългата, гола дъбова маса, която се намираше по средата й, заобиколена от всяка страна и от двата края с по един дъбов стол с висока облегалка и кафеникавооранжева кожена тапицерия.

Кухнята се намираше най-отзад, голямо помещение, което се простираше по продължение цялата ширина на къщата. Подът беше от избелен дъб, шкафовете — в тъмно бургундскочервено на фона на снежнобелите стени. Цялата задна стена представляваше прозорец, който гледаше към оформения с вкус заден двор. Подобно на гостната и трапезарията, и кухнята също беше безупречно чиста. Няма нищо общо с моята, помисли си Бони, когато видя, че на пода нямаше нищо лепкаво, нито пък имаше причудливи шарки от изсъхнали сосове по стените, както и отпечатъци от пръсти по голямата стъклена кухненска маса. Дали някои изобщо живееше в тази къща, особено пък жена с две деца в пубертета, почуди се тя, докато се провираше през втора врата, от другата страна на кухнята, и отново се озова в преддверието.

— Род — извика тя и се почуди къде ли бе изчезнал съпруга й.

— Насам.

Бони последва гласа му до малка стая, вляво от външната врата. Род стоеше зад едно позлатено старинно бюро, дясната му ръка галеше голямо кристално преспапие. Вградени лавици за книги опасваха и трите стени: на четвъртата имаше виненочервено кожено канапе, пред него — овален индийски килим.

— Това беше любимата ми стая — каза Род, очите му бяха десетина години назад.

— Всичко е толкова чисто и подредено — удиви се Бони.

— Чак някак призрачно.

— Откога чистотата стана призрачна?

— Откакто имаме Аманда.

Внезапно Бони усети, че някой се движи над главите им. Тя бързо се върна във фоайето и Род я последва.

— Кой е? — Гласът бе тих и неуверен. — Мамо? Ти ли си? Има ли някой с теб?

— Лорън — отвърна Род и се запъти към стълбите. — Лорън, баща ти е.

Настъпи тишина. Бони зачака до Род в началото на стълбите. Какво щеше да каже на момичето? Как щеше да каже на четиринайсетгодишната си дъщеря, че майка й е мъртва, че е била убита?

— Лорън, можеш ли да слезеш за минутка? — извика той. — Трябва да говоря с теб.

Лицето й се появи над горните перила, бледо и боязливо. Очите й бяха ококорени, устните — леко разтворени, ръцете й здраво стискаха перилата. Тя се поколеба горе няколко секунди, преди да се реши да слезе. Движеше се изключително бавно, изключително внимателно надолу по стълбите, гледаше само в краката си, като отказваше да погледне нагоре към баща си или към жената на баща си, подобно на диво животно, изкушено от парченце храна върху човешка длан.

Носеше ученическа униформа в зелено и слонова кост, отличаваща ученичките от частното девическо училище в Бишоп: зелена плисирана пола, три четвърти чорапи в тон с нея, блуза с дълги ръкави с цвят на слонова кост, вратовръзка на зелени и златни райета и черни обувки с връзки. Дългата й кестенява коса беше хваната отзад на конска опашка с тъмнозелена шнола. Най-грозната униформа, която изобщо може да се купи, помисли си Бони, като се имаше предвид високите училищни такси, които Род трябваше да плаща всяка година. Още едно условие от споразумението им по развода.

— Здравей, Лорън — каза тя и за първи път забеляза колко много Лорън прилича на Аманда, колко много от баща им имаше в лицата и на двете.

— Здравей, съкровище — додаде Род.

— Здрасти, тате — отвърна Лорън, сякаш Бони нищо не бе казала, сякаш изобщо я нямаше. — Какво правиш тук?

— Дойдох да те видя — отвърна Род.

— Как влезе?

— Къде е брат ти?

Лорън вдигна рамене.

— Навън. Днес има ден за професионално усъвършенстване. — Тя погледна към външната врата. — Мама закъснява. Обикновено си идва до времето, когато се прибирам от училище.

— Имаш ли представа кога ще се прибере Сам? — попита Род.

— Случило ли се е нещо?

— Може би е по-добре да седнем — започна Бони и млъкна, когато разбра, че никой не я слуша.

— Какво се е случило? — попита Лорън, изтъкана от страх завеса се спусна пред големите й лешникови очи.

— Станала е злополука — започна Род.

— Каква злополука? — Лорън вече клатеше глава напред-назад, сякаш отхвърляше възможността за онова, което щеше да чуе.

— Майка ти е била ранена — каза внимателно Род.

— Катастрофирала ли е? В болница ли е? В коя болница са я закарали? — Въпросите се сляха в един.

— Лорън, скъпа — започна Род, после се поколеба и потърси помощ от Бони.

Бони си пое дълбоко въздух.

— Скъпа — поде тя. — Много съжаляваме, че трябва да ти съобщим това…

— Разговарям с баща си — рязко я прекъсна момичето, силата на укора в гласа й накара Бони да залитне, като че ли я бяха блъснали встрани. Тя се вкопчи в перилата и се свлече надолу, докато накрая не седна на стъпалата.

— Какво се е случило с майка ми? — попита Лорън баща си.

— Мъртва е — отвърна той.

В продължение на няколко секунди Лорън не каза нищо. На Бони отчаяно й се искаше да отиде при нея, да притисне детето в обятията си, да й каже да не се тревожи, че те ще се грижат за нея, че тя ще я обича като собствено дете, че всичко ще бъде наред, но невидимите ръце на Лорън бяха на раменете й, притискаха я надолу, отхвърляха утехата й.

— Караше ужасно — прошепна Лорън. — Непрекъснато й казвах да кара по-бавно, но тя никога не го правеше и непрекъснато крещеше на всички останали по пътя, наричаше ги какво ли не, само да можеше да я чуеш. Все й повтарях да се успокои, че никой нищо не може да направи за движението, но…

— Не е било катастрофа — прекъсна я Род.

— Какво? — Въпросът замръзна на устните на Лорън. Явно не можеше да си представи никаква друга възможност. — Тогава как? — попита тя най-накрая.

— Била е застреляна — отвърна Род.

— Застреляна? — Очите на Лорън ужасено зашариха из стаята, случайно се срещнаха с тези на Бони, преди да се отместят рязко встрани. — Искаш да кажеш, че е била убита?

— Полицията не е сигурна какво точно се е случило — извъртя го Род.

— Полицията?

— Скоро ще дойдат тук.

— Майка ми е била убита? — отново попита Лорън.

— Така изглежда.

Докато Бони се изправяше на крака, Лорън се запъти с решителни стъпки към външната врата. Къде ли отиваше детето? Но когато стигна до вратата, Лорън се обърна и също толкова целеустремено закрачи обратно към фоайето, въпреки че Бони не можа да види никаква друга цел, освен желанието да не спира да се движи. Може би, само по себе си, това беше достатъчно.

— Кой? — попита Лорън. — Знаят ли кой е?

Род поклати глава.

— Къде? Къде е станало?

— В една къща, отворена за оглед, която майка ти е щяла да продава, на улица „Ломбард“.

Очите на Лорън се изпълниха със сълзи. Бързо се запъти отново към външната врата, завъртя се рязко на дебелите токове на черните си обувки и се върна в средата на фоайето.

— Как разбра за това? — попита тя внезапно. — Искам да кажа, защо полицията се е обадила на теб, а не на нас със Сам?

— Аз я намерих — отвърна Бони, след известно мълчание.

Сякаш времето изведнъж бе спряло, спомняше си по-късно Бони, сякаш нищо от онова, което ставаше, всъщност не се случваше в момента, сякаш вече се беше случило много отдавна и някъде много далече и те просто гледаха повторението на цялата ужасна сцена по един от телевизионните монитори на Род, всичко ставаше на бавни обороти и беше някак едва доловимо несинхронизирано: главата на Лорън се извърта към Бони, кадър по кадър, конската й опашка лениво се издига във въздуха, после се плясва в дясното й рамо в поредица от преувеличени потрепвания, сълзи се събират под широко отворените зеници, ръцете се стрелват във въздуха, драскат из него като нокти върху черна дъска, устата й се отваря в беззвучен писък.

И после настъпваше хаос, тъй като сцената се връщаше рязко в настоящето и се развиваше с бясна и неумолима бързина. Бони наблюдаваше с ужас как Лорън се втурна през стаята към нея, юмруците й се стовариха върху гърдите и лицето й, краката й се целеха в нейните. Яростната атака беше толкова внезапна, толкова ужасна, толкова неочаквана, че Бони нямаше време да се защити от ударите. Изведнъж всички крещяха.

— Лорън, за бога — викаше Род, като се опитваше да издърпа дъщеря си, да я откопчи от Бони.

— Какво искаш да кажеш с това, че ти си я намерила? — изкрещя Лорън. — Какво искаш да кажеш с това, че ти си я намерила?

— Лорън, моля те — започна Бони, точно когато левият юмрук на Лорън улучи устата й. Бони падна назад върху стълбите и усети вкуса на кръвта за втори път този ден, въпреки че този път беше нейната собствена.

— За бога, Лорън, престани! — Род най-накрая успя да хване здраво дъщеря си около кръста и да я издърпа, все още ритаща и пищяща, далеч от Бони. — Какво ти става? — изкрещя той, дъхът му излизаше на къси, сърдите изблици. — Какво правиш?

— Тя я е убила! — крещеше Лорън, косата й се бе разпиляла от зелената шнола и се вееше около лицето й. Няколко кичура се бяха залепили за набраздените и със сълзи страни, като че ли бяха намазани с лепило. — Тя е убила майка ми! — Лорън отново се хвърли към Бони.

— За бога, не я е убила тя! — изкрещя Род, удържайки я.

— Просто така я е намерила? — попита Лорън. — Искаш да ми кажеш, че просто така я е намерила?

На Бони й се виеше свят, очите й бяха затворени в случай на евентуално ново нападение. Страхуваше се да ги отвори, в ушите й бучаха ужасните неща, които Лорън бе наговорила. Болеше я челюстта. Долната й устна пареше, там където беше срязана. Без съмнение ръцете и краката й бяха покрити със синини или ще бъдат, докато дойде полицията. И нямаше ли това да бъде интересна добавка към записките им.

— Лорън — тихо промълви Бони, всяка дума беше мъчение за нея, — трябва да знаеш, че нямам нищо общо със смъртта на майка ти.

— Какво си правила на огледа? Нима искаш да ми кажеш, че е било чисто съвпадение, че си се оказала там, случайно стечение на обстоятелствата, че именно ти си я намерила?

— Майка ти ми се обади — започна Бони, после избухна в сълзи и зарови глава в ръцете си. Не можеше да го разкаже отново. Не можеше да мине през ужасните събития от тази сутрин още веднъж.

— Нека да идем в гостната — обади се тихо Род. — Може би, ако всички седнем и разумно обсъдим случилото се, ще успеем да измислим нещо.

— Качвам се горе в стаята си — каза вместо това Лорън, като се освободи от ръцете на баща си.

Когато Лорън се приближи към нея, Бони инстинктивно се отдръпна, ръцете й се вдигнаха, за да предпазят лицето й от по-нататъшни удари. В следващия миг усети болезненото вибриране на тежките й черни обувки, които силно изтрополяха нагоре по покритите със сив мокет стълби. Миг по-късно, над главите им се затръшна врата.

Род моментално се озова до Бони, ръцете му внимателно отметнаха косата от очите й, устните му целунаха кръвта отстрани на устата й.

— О, горкичката ми, толкова съжалявам. Добре ли си?

— Господи — простена Бони. — Тя наистина ме мрази.

Чу се шум откъм външната врата, боричкане, смях, звукът на ключ, които се превърта в ключалката. Сам, помисли си Бони, тялото й инстинктивно си стегна.

Стегни се за втория рунд, сякаш казваше то.

Пета глава

Вратата се отвори и Сам Уилър буквално се изля вътре, подобно на висока стъклена чаша с вода. Беше накачулен на множество етажи: отворено, каки на цвят яке върху камуфлажна войнишка риза, самата тя облечена върху маслиненозелена тениска с къси ръкави и всичко това висеше над чифт изтъркани и провиснали кафяви панталони. На краката си имаше скъпи маркови високи маратонки, връзките им бяха развързани и се мятаха около глезените, подобно на змии. Косата му беше несресана и толкова черна, че чак биеше на синьо, като заличаваше естествения цвят на очите му и ги караше да приличат на две празни вдлъбнатини, разположени съвсем не на място под изключително дългите мигли. Малка златна халка се извиваше от външната страна на лявата му ноздра.

Точно зад Сам вървеше още едно момче, не чак толкова високо, малко по-мускулесто; низ татуировки се виеха нагоре-надолу по голите му ръце. Дълга кестенява коса ограждаше определено хубавото му лице, но имаше нещо почти грубо в красотата му, някаква насмешка, както в сивите му очи, така и в стойката му. Беше облечено в черна тениска върху черни джинси и черни, шпиц кожени ботуши. Острият сладникав аромат на марихуана витаеше около него като завладяващ одеколон, негова запазена марка, знаеше Бони. Нали затова всички го наричаха Хейз Мъглата — защото винаги беше леко замаян. Очите й зашариха напред-назад между двете момчета.

— Какво става? — каза Сам вместо „добър ден“, въпреки че нито лицето, нито гласът му издаваха някаква изненада, че ги вижда тук.

— Хей, госпожо Уилър — каза Хейз, очите му се бяха фокусирали на разкъсаната й устна, подобно на фотообектив. — Какво е станало с лицето ви?

— Жена ми претърпя малка злополука — побърза да обясни Род.

Не беше ли използвал същата дума, когато съобщаваше за смъртта на Джоун на дъщеря си? Бони реши, че изборът му е интересен, по този начин излизаше, че няма виновни.

— Това на алеята твоята кола ли е? — попита Сам Бони, без изобщо да обръща внимание на казаното от баща му.

Бони кимна.

— Трябва да поговорим с теб, Сам — промълви тя.

Сам вдигна рамене. Е, говорете де, сякаш казваше с това.

— Може би ще е по-добре, ако поговорим насаме. — Род погледна към Мъглата.

— А може би няма — отвърна му Сам.

Мъглата до него се разсмя.

— Това е Харолд Глисън — представи Бони на съпруга си приятеля на сина му. — Той е от моя клас. — Той е недисциплиниран, никога не си пише домашните, лош ученик е, можеше да добави тя, но не го направи. — Всички го наричат Хейз.

— Изглежда така, сякаш някой ви е ударил, госпожо Уилър — отвърна Мъглата, без да обръща внимание на това, че го представяха и пристъпи по-близо. Мирисът на марихуана, който предизвикателно се носеше от косата и дрехите му, се протегна към нея като трета ръка. — Да — заяви той. — Изглежда така, сякаш някой ви е забил едно доста добро кроше тук, госпожо Уилър.

— Сам, важно е — намеси се нетърпеливо Род.

— Слушам.

— Нещо се е случило с майка ти — започна Род, после млъкна и погледна към стълбите.

Очите на Сам проследиха тези на баща му.

— Какво й се е случило? Да не би да се е напила и да е паднала от леглото? Тя ли ти се обади да дойдеш? Затова ли си тук?

— Майка ти е мъртва, Сам — тихо отвърна Род.

Настъпи тишина. Бони се вглеждаше в лицето на Сам за някаква следа от онова, което вероятно изпитваше, но лицето му остана напълно безучастно, не издаваше нищо, независимо какво, може би, ставаше зад тези безизразни черни очи.

— Как е станало бе, мой човек? — попита Мъглата.

— Била е застреляна — отвърна Бони и продължи да се взира внимателно в лицето на Сам за някаква реакция. Но нямаше нищо, нито сълза, нито трепване, нито дори премигване. — Аз я намерих — додаде тя и инстинктивно отстъпи назад, като предпази уста с опаката страна на ръката си.

Все още никаква реакция.

— Обади ми се тази сутрин, каза ми, че имало нещо, което трябвало да ми каже, помоли ме да се срещнем в една къща за оглед, която имала на улица „Ломбард“. Когато отидох там, тя вече беше мъртва.

Очите на Сам леко се присвиха.

— Имаш ли някаква представа защо е искала да ме види, Сам? — попита Бони.

Сам поклати глава.

— Мисля, че се опитваше да ме предупреди за нещо — добави Бони. — Може би ако знаехме какво…

— Кои я е застрелял бе, мой човек? — попита Мъглата, като нервно търкаше носа си отстрани с пръсти. Бони видя как мускулът на ръката му се сви под черната тениска, едно татуирано сърце неволно се изду от движението. ЕБИ СИ, пишеше над сърцето, МАЙКАТА — отдолу.

— Още не знаем — отвърна му Бони, благодарна, че някой задаваше уместните въпроси.

— Какво е станало с колата й? — попита Сам.

— Моля? — Бони бе сигурна, че не го е чула правилно. Наистина ли Сам питаше за колата на майка си?

— Къде е колата й? — повтори Сам.

— Предполагам, че още е на улица „Ломбард“ — отвърна му Бони, думите й излизаха едва-едва.

— Това си е скъпа кола — продължи Сам. — Полицията не може да я конфискува, нали?

Бони не знаеше какво да му отговори. Изобщо не си беше и помисляла за колата на Джоун.

— Не знам каква е процедурата — отвърна тя, като погледна към Род, който изглеждаше толкова смутен, колкото и тя самата.

Сам завлачи крака безцелно, очите му отказваха да се спрат за повече от половин секунда на едно и също място.

— Лорън вкъщи ли е?

— Горе е.

— Казахте ли й?

Бони кимна.

— Е, и сега какво? — попита той.

— Не знам — призна си Бони. — От полицията скоро ще дойдат…

— Аз ще потеглям — моментално заяви Мъглата, ръцете му се протегнаха към вратата, сякаш полицаите вече бяха по петите му, с насочени пистолети. — Наистина съжалявам за майка ти, Сам. Ще се видим по-късно, мой човек.

Външната врата се отвори и затвори, струйка прохладен априлски въздух се помъчи да разсее спарения мирис на марихуана.

— Нямам какво да казвам на полицията — заяви Сам.

— Не смятам, че в случая имаш кой знае какъв избор — отвърна му Род.

— Ами ти, какво още правиш ти тук, бе? — Сам погледна от баща си към Бони и после отново към баща си. — Искам да кажа, дойде, видя, съобщи лошите новини — бим-бам, вещицата е мъртва — така че няма за какво повече да висиш тук, нали? Можеш да се връщаш обратно в новия си дом, при новото си семейство и да забравиш напълно за нас за още седем години.

Бони почувства как сцената около нея започва да се разплита като объркано чиле от голямо кълбо с прежда. Бим-бам, вещицата е мъртва?

— Сам — извика тихо гласче откъм стълбите, отгоре.

Всички очи се обърнаха към бледото малко момиче, което стоеше разтреперано на горната площадка.

— Чу ли какво се е случило? — изхленчи Лорън, с празен поглед, докато, сякаш насън, слизаше бавно по стълбите. — Чу ли какво е станало с мама?

* * *

— Ще минат няколко дни преди да получим окончателния доклад от медицинската експертиза — казваше капитан Махони, огромното му туловище почти щеше да пръсне изящното синкаво-златисто кресло в гостната. Сам, който си играеше с пръсти и изглеждаше отегчен и Лорън, която не помръдваше и едва дишаше, седяха срещу него на розовото копринено канапе. Бони се бе подпряла на крайчеца на един от столовете от столовата, които Род й беше донесъл. А двамата, Род и детектив Критзик, стояха прави: Род до голямата тухлена камина, детектив Критзик пред прозорците със стъклописи.

— Какво искате да ни питате? — каза Сам.

— Кога за последен път видя майка си? — отвърна капитан Махони.

— Снощи. — Сам тикна един непокорен кичур коса зад дясното си ухо. — Отидох да й кажа лека нощ към два часа.

— И как ти се видя?

— Искате да кажете, дали беше пияна?

— Беше ли?

Сам вдигна рамене.

— Вероятно.

— Ами ти, Лорън? — попита детектив Критзик, гласът й беше тих и нежен.

— Отидох да я целуна за довиждане тази сутрин, преди да тръгна за училища.

— Мислех, че днес е било ден за професионално усъвършенстване — подхвърли капитан Махони, като погледна към Бони.

— Ходя в частно училище — отвърна му Лорън.

— Майка ти спомена ли нещо за това какви са й плановете за днес?

— Каза, че имала къща за оглед сутринта и че няма да закъснява.

— Звучеше ли притеснена или разтревожена от нещо?

— Не.

— Спомена ли за някаква среща с Бони Уилър тази сутрин?

— Не.

— Каза ли ти, че иска да предупреди Бони Уилър, че е в опасност?

Лорън поклати глава.

— Каква опасност?

— Имате ли някаква представа кой би могъл да иска да навреди на майка ви? — втренченият поглед на капитан Махони сновеше между двете деца.

— Не — отвърна Сам.

Лорън погледна Бони. Не каза нищо, но изводът беше ясен.

Моето ново семейство, прие мълчаливо Бони. Едно момче, на което явно изобщо не му пука, че майка му е била убита и едно момиче, което си мисли, че аз съм я убила. Страхотно. Е, поне се имаха един-друг, помисли си тя, въпреки че като ги гледаше сега как седят един до друг, като две керамични фигури, без да се докосват, с изрязани като от камък черти и празни погледи, обърнати навътре към самите тях, тя реши, че е слабо вероятно да си бъдат утеха един на друг в трудните седмици, които им предстояха. А те със сигурност няма да разрешат на мен да ги утеша, помисли си Бони, знаеше, че подобен жест от нейна страна изобщо няма да бъде допуснат, камо ли пък оценен. Те почти не ме познават, но знаят, че ме мразят.

Можеше ли да ги вини? Нима не бе изпитвала същото към жената, за която се бе оженил баща й, след развода на родителите й? Не беше ли ликувала открито, когато този брак се бе разпаднал? Дори и сега не бяха ли чувствата й към жена номер три силно казано сърдечни? А какво оставаше за брата, с когото не бе говорила от преждевременната смърт на майка си? Каква утеха изобщо й беше той?

Бони затвори очи, преглътна горчивите сълзи. Сега едва ли бе време да се отварят наново гнойни рани, да се ровят стари кости. Чакаха я далеч по-неотложни грижи.

Ние имаме много общо помежду си, искаше й се да каже на Лорън. Аз мога да ти помогна, ако ми позволиш. Вероятно можем да си помогнем взаимно.

Усети раздвижване около себе си и отвори очи. Капитан Махони се бе изправил на крака и се бе запътил към преддверието.

— А сега, бих искал да огледам наоколо — заяви той.

Шеста глава

— За бога, какво се е случило тук? — думите се изплъзнаха от устата на Бони, преди да успее да ги спре.

— Предполагам, че не е имала възможност да почисти — отвърна отбранително Лорън.

— Гледайте къде стъпвате — предупреди капитан Махони. — Опитайте се да не докосвате нищо.

Всички заедно се промъкнаха един по едни в спалнята на Джоун на горния етаж: Бони, съпругът й, децата му, капитан Махони и детектив Критзик. Ходеха, сякаш стъпваха върху стъкло, преиграваха докато пристъпваха: високо вдигнати нагоре колене, предпазливо поставяни на земята стъпала. Никой не продума, мълчание — повече сащисано, отколкото почтително, въпреки че лицата на децата на Джоун едва ли изобщо изразяваха нещо.

— Просто не е имала възможност да разтреби — повтори Лорън и откри едно празно късче килим до отворената врата на гардероба.

— Така си е по принцип — отвърна Сам и се облегна с гръб на една от бледорозовите стени.

— Е, не е като за пред гости — каза Лорън.

Гости, помисли си Бони, която правеше малки кръгчета по средата на стаята и се опитваше да преодолее естественото си отвращение, да изтрие от лицето си всякаква преценка. Стаята беше бедствена зона, бойно поле, бунище, едва ли беше годна за каквато и да е форма на човешки живот, камо ли пък за гости.

Очите на Бони пометоха стаята като метла, сякаш се опитваше с поглед да пренесе всевъзможните боклуци в центъра й, да събере на едно място старите вестници, израснали до стените като плевели, да изгребе най-различните книги и списания, които лежаха разтворени и изпомачкани на розовия тъкан килим, да оправи купищата разхвърляни дрехи, разпилени от гардероба и пръснати навсякъде като есенни листа, да прибере множеството засъхнали чинии и недоизпити чаши с кафе, да изпразни многобройните пепелници, разпръснали пепелта си навсякъде, включително и по килима и по някога белите чаршафи — леглото изглеждаше така, сякаш не е било оправяно от седмици, дори месеци. Празни бутилки от алкохол се търкаляха по възглавниците: един бял телефон, чийто шнур бе безнадеждно извъртян и омотан около разтворено тефтерче с телефони, лежеше по средата на леглото до наполовина изяден сандвич; горчицата и сосовете се бяха залепили за хартиената му обвивка. Още празни бутилки се подаваха изпод самото легло. Бутилки от вино, различи ги Бони, като се опитваше да не се вторачва.

— Толкова е чисто и подредено долу — промърмори Бони, опитвайки се да събере в едно двете части на къщата.

— Долния етаж никой не го ползва изобщо — каза Сам.

— Ами за ядене? — Бони се опита да не гледа към недоядения хамбургер. — Кой готви? Къде се храните?

— Ядем навън — отвърна Сам. — Или си поръчваме отвън, всеки си яде в стаята — каза го, сякаш най-нормалното нещо на света за едно семейство бе да се държи именно по този начин.

— Продажбата на недвижими имоти не е работа от девет до пет — добави Лорън. — Трудно е да се съгласуват програмите на всички. Майка ми правеше всичко, каквото можеше.

— Разбира се, че е правила — съгласи се Бони.

— Това, че е малко поразхвърляно, не е краят на света.

— Разбира се, че не е.

— Тебе пък кой те пита? — солна се момичето.

Бони забеляза, че капитан Махони е застанал до леглото и докато наблюдава размяната на реплики, големите му ръце усърдно се опитват да размотаят тефтерчето от кабела. Прималя й, миризмата на развалена храна и застояли цигари се завъртя около главата й като гъста мъгла, извиквайки наяве по-раншни миризми, още по-неприятни. Мирисът на кръв, разкъсана плът и човешки изпражнения. Мирисът на насилствена, неочаквана смърт.

Бони усети ръцете на Род да се увиват около нея, за да я защитят, сякаш знаеше какво си мисли. Почувства как тялото й се олюлява, после се отпуска назад към него.

Капитан Махони вдигна отвореното тефтерче с телефони от леглото, кабелът се стрелна обратно в чаршафите като ластик.

— Някой познава ли Сали Гардинър, Лайл и Каролайн Госет, Линда Гилмор? — прочете той, явно беше отворил тефтерчето на буквата „Г“.

— Бяхме приятели със семейство Госет — отвърна Род. — Те живеят отсреща.

— Майка ми имаше много приятели — намеси се Лорън.

— Само за чашката — измърмори Род под носа си.

— Ами доктор Уолтър Грийнспун?

— Психиатърът ли? — попита Бони.

— Познавате ли го?

— Чувала съм за него. Списва седмична рубрика за „Глоуб“.

— И ние сме го използвали като консултант в нашето шоу няколко пъти — добави Род.

— Има ли някаква вероятност бившата ви съпруга да му е била пациент?

— Нямам представа.

Капитан Махони погледна към Сам и Лорън. И двамата вдигнаха рамене. Капитанът прелисти на друга страница.

— Ами Дона Фишър и Уенди Файндлейсън?

Род и Бони поклатиха глави. Сам и Лорън отново повдигнаха рамене.

— Джош Фриймън?

— Има едни Джош Фриймън, който преподава в уестънската гимназия — отвърна Бони, сепната от познатото име.

— Той ми е учител по рисуване — потвърди Сам.

— Това училищен номер ли е? — Капитан Махони протегна тефтерчето към Бони.

— Не — отвърна тя и си представи високия, леко опърпан на вид вдовец, който беше нов в училището, от тази година. Почуди се, за какво ли й е бил на Джоун домашния му телефонен номер.

Капитан Махони подаде червеното кожено тефтерче на детектив Критзик и отново насочи вниманието си към леглото, бутна телефона и недоядения хамбургер настрани и дръпна нагоре чаршафа.

— Какво имаме тук? — попита той, въпреки че въпросът му явно беше риторичен.

Бони го видя как вдига голям албум с изрезки и го отваря, набързо прелиствайки страниците.

— Някой познава ли Скот Дънфи? — попита той след моментно мълчание.

Бони почувства тръпка на неудобство, сякаш го познаваше, въпреки че не разбра защо. Не познаваше никой на име Скот Дънфи.

— Ами Никълъс Лонерган?

Бони остана с отворена уста, тръпката се превърна в истински спазъм, който изпълни стомаха й.

— Разбирам, че името ви е познато — заяви капитан Махони, очите му се присвиха и се вдигнаха към Бони.

— Никълъс Лонерган ми е брат — отвърна Бони. Гърбът й се стегна, въпреки че почувства как краката й омекват.

— Интересно — отбеляза безстрастно капитан Махони.

— Виждам, че си е имал неприятности преди няколко години. — Той разлистваше следващата страница.

— Не разбирам…

— Ами Стив Лонерган?

Бони се почувства като че ли току-що бе попаднала в някакво странно изкривяване на времето, сякаш думите, които чуваше, думите, които изговаряше, идваха отнякъде другаде и от някой друг.

— Баща ми — призна си тя. Какво ставаше? Какво правеха баща й и брат й, двама мъже, с които не беше разговаряла повече от три години, тук, в тази стая заедно с нея сега? По какъв превратен начин ги беше събрало отново заедно убийството на Джоун?

— Може би ще искате да хвърлите един поглед на това — каза капитан Махони и пусна отворения албум с изрезки. Беше изненадващо лек, като се има предвид, че току-що бе стоварил в ръцете й цялата тежест на нейното минало.

Бони погледна надолу към първата страница, почти уплашена от онова, което можеше да види. Малка изрезка от вестник заемаше центъра на иначе бялото пространство. Обявява се сватбата на Бони Лонерган и Род Уилър на 27 юни 1989 г. Г-ца Лонерган е гимназиална учителка по английски език и литература. Г-н Уилър е режисьор в бостънската телевизионна компания WHDH. Младоженците ще прекарат медения си месец на Бахамските острови.

Защо ли Джоун е запазила обявата за сватбата й, почуди се Бони, като обърна на следващата страница — усещаше, че Род чете през рамото й по топлината на дъха му отзад на тила й. Тънка вадичка пот изби над горната й устна, докато четеше втората изрезка, от пети ноември същата година. Издадена заповед за арестуване на двама мъже, за които се смята, че са замесени в машинация за измама на инвеститори за стотици хиляди долара. Скот Дънфи и Никълъс Лонерган, и двамата от Бостън, са предполагаемите извършители на опит за измама на стотици потенциални инвеститори…

— Господи — прошепна Бони, като прескочи останалото от статията, която вече знаеше наизуст и бързо отгърна на следващата страница. Видя голяма, черно-бяла, изрязана от вестник снимка на брат си с белезници, хубавото му лице не се виждаше ясно от дългата до брадичката разрошена руса коса. После, на следващата страница: ДВАМА ОПРАВДАНИ ЗА ИЗВЪРШВАНЕТО НА МАШИНАЦИИ СЪС ЗЕМЯ. Съдът постанови липса на доказателства.

Следваше още едно малко съобщение по средата на иначе празна страница: Обявява се сватбата на Стив Лонерган и Аделайн Сюъл на 15 март 1990 г. Г-н Лонерган е служител в трудова борса. Госпожа Сюъл притежава туристическа агенция. Ще прекарат медения си месец в Лас Вегас. В съобщението бе пропуснато да се спомене, че това и за двамата е трети брак.

Следващата страница бе запълнена с отзиви за Род: един ласкав портрет, включително и снимки, на преуспяващия режисьор на новините на компания WHDH: едно съобщение за творението на Марла! с Род начело и снимка на динамичното дуо, хванато ръка за ръка, както и класация за нарастващия успех на програмата.

И отново далеч не толкова ласкави снимки на брат й в белезници, вече по-стар на вид, доста по-измършавял, със странно усмихващия се Скот Дънфи до него, този път под сензационното заглавие: ДВАМА ПРИЗНАТИ ЗА ВИНОВНИ В ЗАГОВОР ЗА ИЗВЪРШВАНЕ НА УБИЙСТВО.

Бони бързо обърна страницата. Нямаше желание да съживява отново онези ужасни месеци, вклинили се между смъртта на майка й и раждането на детето й: и двете съобщения съхранени по подобаващ начин на следващите няколко страници, забеляза Бони с нарастващо безпокойство.

Последната страница на албума беше изцяло заета със снимки от вестници на дъщеря й Аманда, направени миналата Коледа, когато бяха в магазина за играчки на търговския център. Един фотограф беше уловил детето как стои замечтано пред голямо плюшено кенгуру, с едната ръка в устата, палецът й — изгубен между устните, а другата в лапата на огромното плюшено двуутробно. Снимката беше излязла на първа страница на светската хроника в „Глоуб“. Бони имаше голямо копие от нея, сложено в рамка на бюрото й у дома.

— Не разбирам — повтори отново Бони, в гласа й отекна вцепенението, което изпитваше. Тя погледна към Сам и Лорън. — Защо майка ви ще събира подобен албум от изрезки?

Но Сам и Лорън не отвърнаха нищо, мълчанието им означаваше или незнание, или липса на интерес, най-вероятно по малко и от двете.

— Тук има записан един Ник Лонерган — съобщи детектив Критзик, като вдигна във въздуха тефтерчето с телефони на Джоун, сякаш беше Библията.

Бони усети как сърцето й започна да бие по-бързо.

— Не може да бъде — възрази тя, усети, че потъва в движещи се пясъци и понечи да сграбчи за опора ръката на Род. — Та те дори не се познаваха.

Детектив Критзик прочете телефонния номер на глас.

Бони кимна в знак на съгласие.

— Това е телефонът на баща ми — отвърна тя, после се умълча. Колко ли пъти още можеше да каже: „Не разбирам“?

— Майка ви имаше ли пистолет? — попита капитан Махони, като пренасочи разпита си към Сам и Лорън. Ако имаше още някакви въпроси за това какво правеше името на брат й в тефтерчето на Джоун, той ги задържа за себе си.

— Да — отвърна Лорън.

— Държеше го в най-горното чекмедже на скрина си — додаде Сам, като посочи към високия шкаф, който се намираше до прозореца на стената, от другата страна на вратата на спалнята; най-горните чекмеджета бяха отворени, няколко ярки на цвят блузи се подаваха отстрани.

Две големи крачки отведоха капитан Махони до скрина. Той дръпна най-горното чекмедже и разрови с ръка по-интимните принадлежности на Джоун, няколко чифта чорапогащници се изплъзнаха от пръстите му, за да се понесат безцелно към пода и да се приземят леко върху черните му обувки.

— Знаете ли какъв беше пистолетът?

— Не разбирам нищо от пистолети — отвърна Сам.

— Питайте баща ми — каза му Лорън. — Пистолетът беше негов.

Всички очи се извърнаха към Род, който изглеждаше също толкова стъписан, колкото Бони беше изглеждала преди няколко минути.

— Мисля, че казахте, че нямате пистолет, г-н Уилър? — припомни му капитан Махони.

— Имах трийсет и осем калибров револвер — заекна Род, след известно мълчание. — Честно, изобщо бях забравил за него. Джоун го задържа, след като се разделихме. Твърдеше, че се страхува да остава сама.

— Тук няма никакъв пистолет — заяви капитан Махони, като провери подред във всички чекмеджета. — Но ще извършим по-щателно претърсване, след като си тръгнете.

— Къде ще ходим? — попита Сам.

— Ще дойдете с нас у дома — отвърна му Бони, като погледна към Род за потвърждение, получавайки в отговор единствено празен поглед. — Защо не хвърлите по няколко неща в един куфар. През седмицата можем да се върнем за останалото.

— А ако не искаме да идваме с вас? — попита Лорън, паниката в гласа й беше явна.

— Можете да отидете с баща си или аз мога да ви отведа в Дома за непълнолетни — намеси се капитан Махони. — Смятам, че ще предпочетете да отидете с баща си.

Бони кимна в знак на благодарност. Без съмнение фактът, че подтикваше Сам и Лорън да дойдат у дома с тях, означаваше, че не подозира на сериозно нито един от двамата.

На Сам и Лорън им трябваха няколко секунди, за да обмислят възможностите, след което се обърнаха и излязоха мълчаливо от стаята. Бони и Род сковано ги последваха.

Стаята на Сам беше точно срещу тази на майка му. Леглото му беше неоправено, скринът му беше покрит с книги и листове, и както изглеждаше, със стотици разпръснати монети от по няколко цента. Имаше плакат на солиста на „Guns N’ Roses“, Аксел Роуз, по бельо, долепен до снимка на Синди Крауфорд без горнище. Една акустична китара, цялата изподраскана, със скъсана струна, лежеше върху кафявия килим до захвърлена бархетна риза, от джоба на която се подаваше отворен пакет „Кемъл“. На перваза под прозореца на спалнята имаше голям правоъгълен стъклен аквариум. Изтегната в него лежеше огромна змия.

— Господи! — прошепна Бони. — За бога, какво е това?

— Това е Л’ил Абнър — отвърна гордо Сам, лицето му видимо се оживи за пръв път, откакто се бе прибрал у дома. — Само на осемнайсет месеца е, но вече е дълъг повече от метър и двайсет. Боите могат да достигнат до два и седемдесет, дори до три и шейсет. Понякога и повече, ако са на свобода.

Капитан Махони мина покрай Бони и се отправи към аквариума.

— Истински красавец — каза той. — С какво го храниш?

— Живи плъхове — отвърна Сам.

Бони се хвана за стомаха и потисна внезапното желание да повърне. Не можеше наистина да стоят в стаята на едно малко момче, което току-що бе научило, че майка му е била убита и да го слушат да говори за това как хранел с живи плъхове своята още бебе боа. Не беше възможно.

— И майка ти не е имала нищо против да държиш едно толкова екзотично животно като домашен любимец? — попита капитан Махони.

— Мразеше само когато плъховете бягаха — отвърна Сам.

Бони погледна от съпруга си към сина му, положи усилие да открие някаква прилика помежду им. Имаше, но едва доловима, като цяло, за разлика от точно конкретната прилика, която се проявяваше повече в общото поведение, отколкото в индивидуалните им черти: начинът, по които отмятаха назад глава, когато им се задаваше въпрос, лекото стискане на устните, когато се усмихваха, начинът, по който всеки несъзнателно търкаше носа си отстрани, когато беше смутен.

Може би беше станала грешка, предположи Бони. Може би в болницата бе станала една от онези ужасни грешки, за които чуваме понякога и Сам и някое друго бебе са били разменени при раждането, и това изобщо не беше син на Род. Синът на Род бе нормално момче с обикновена кестенява коса, без златна халка на носа, едно момче, което плачеше, когато му съобщяха за смъртта на майка му и обичаше кучета и златни рибки.

— Аз съм готова — съобщи Лорън от вратата, с голяма пазарска чанта, преметната през рамо и малко тоалетно портмоне в ръка.

— Какво ще стане с къщата? — попита Сам.

— Още е прекалено рано да мислим за това — отвърна му Род.

— Не искам да се продава — каза му Лорън.

— Още е прекалено рано да мислим за това — повтори Род.

— Как ще стигам до училище? — паника отново изпълни очите на Лорън.

— Няма да мислим за училище в продължение на няколко дни — отговори й Бони.

— Аз ще те карам, когато вземем колата на мама — заяви Сам и се обърна към капитан Махони: — Кога можем да вземем колата на мама?

Дори и да беше изненадан от въпроса, капитан Махони не го показа.

— Вероятно ще успеем да ви я върнем до края на седмицата.

Детектив Критзик влезе в стаята, носеше малка папка, която незабавно отвори за внимателен оглед от страна на капитана. На капитан Махони му трябваха няколко минути да прегледа грижливо съдържанието й, като от време на време вдигаше очи към Бони и Род.

— Защо не идем в гостната — предложи той небрежно, когато свърши с четенето.

Прекалено небрежно, помисли си Бони, докато следваше двамата полицейски служители вън от стаята.

— Намерихте ли нещо? — попита Род.

— Не ни казахте, че застраховката на жена ви е имала двойно презастрахователна клауза — каза капитан Махони.

— Двойно презастрахователна клауза? — повтори Бони, като си изкълчи езика и почувства неудобство от самото звучене.

— В случай на катастрофа или убийство, смъртта се обезщетява двойно — обясни капитан Махони. — С това смъртта на жена ви би струвала половин милион долара.

— Значи и ще струва — изрече с безразличие Род.

— Има ли някакви други застраховки, за които аз трябва да знам, господин Уилър?

— Имам застраховки живот за цялото си семейство — отвърна му Род.

— Включително и за настоящата ви жена и нейното дете? — Капитан Махони издърпа бележника от задния си джоб.

Гърбът на Бони се стегна при думата „настояща“, сякаш положението й беше просто временно и можеше да се промени всеки момент.

— За всички — отговори Род.

— Двойно презастраховани? — попита капитан Махони.

Род кимна.

— Струва ми се, че да.

Сам се появи в коридора, с метната на рамо китара, а голямата змия беше увита около врата и ръцете му като кожена яка, разцепеният й език се стрелкаше заплашително из въздуха.

— Ще имам нужда от помощ за аквариума — каза той.

Седма глава

Бони застана до леглото си и, без да вдигне слушалката, в продължение на няколко дълги секунди гледа към телефона, после отново се поколеба преди да набере съответните цифри.

— Моля те, бъди там — прошепна тя. — Минава полунощ. Толкова съм уморена. Къде беше цяла нощ?

Телефонът звънна за шести път, когато най-накрая го вдигнаха.

— Да — ясно каза женски глас. Не „ало“, а „да“. Почти, сякаш беше очаквала Бони да се обади.

— Аделайн — започна Бони.

— Бони, ти ли си?

Бони почувства, че я обзема паника, изненада се, че жената я бе познала толкова бързо, разбра, че вече е твърде късно да се върне назад.

— Трябва да говоря с баща ми.

— Нещо случило ли се е?

— Просто трябва да говоря с баща ми.

— Страхувам се, че няма да може да дойде до телефона точно сега. Стомахът му нещо не е наред. Искаш ли на мен да кажеш за какво става дума?

— Всъщност, трябва да говоря с Ник. Той там ли е?

Настъпи мълчание.

— Аделайн, брат ми там ли е? Кажи ми.

— Не е тук.

Бони си пое дълбоко въздух.

— Знаеш, че не бих се обаждала, ако не беше много важно.

— Мога да предположа, тъй като за пръв път от повече от три години се обаждаш.

Бони затвори очи. Беше прекалено уморена, за да навлиза във всичко това.

— Виж, просто трябва да се свържа с Ник.

— Всичко, което мога да направя, е да му предам, че си го търсила — отвърна Аделайн.

Бони си представи жената от другия край на телефона. Беше дребна, едва ли имаше и метър и петдесет, със светлосини очи, къса прошарена коса и желязна воля. Вече почти на седемдесет, но все още продължаваше да оказва огромно въздействие, дори и по телефона. Бони не можеше да се мери с нея, никога не бе могла, призна си тя, усмихна се тъжно на Род, когато той влезе в стаята и го загледа как си разкопчава ризата.

— Добре, просто предай на баща ми, че съм се обаждала. Кажи му, че е изключително важно да говоря с Ник възможно най-бързо.

— Ще му предам.

— Благодаря ти — отвърна Бони, въпреки че жената вече беше затворила. — Кажи ми, че всичко това е един лош сън — заповяда тя на съпруга си, когато той пристъпи напред да я прегърне.

— Всичко това е един лош сън — повтори той покорно, целуна я по челото, взе телефона от ръката й и го върна на поставката му.

— Децата настаниха ли се?

— Горе-долу. — Той я целуна отстрани по бузата.

— Ще отида да им кажа лека нощ.

— На твое място бих ги оставил на мира — посъветва я нежно Род, гласът му се уви около глезените й, подобно на котва и я задържа на място.

— Искам просто те да знаят, че съм тук за тях.

— Те знаят — каза й той. — И ще се оправят. Просто им дай малко време и малко въздух.

Тя кимна, надяваше се да е прав.

— Хайде да си лягаме.

— Баща ми може да се обади…

— Не съм казал, че трябва да заспиваме. — Устните на Род възбудено се плъзнаха към нейните.

— Искаш да се любим сега?! — попита невярващо Бони. Току-що беше прекарала вероятно най-лошия ден в живота си. Беше открила мъртвото тяло на бившата съпруга на мъжа си, беше завлечена в полицейския участък за разпит, наследи две враждебно настроени доведени деца, без да се споменава метър и двайсет дългата бебе-боа. Бяха я разгромили отвсякъде. Като се започне от доведената й дъщеря и се свърши с мащехата й. Беше объркана, ядосана и изтощена. А съпругът й беше… какво? Съпругът й беше любвеобилен.

— Внимавай, устната ми — предупреди го тя, когато я целуна отново, този път по-настоятелно, ръцете му се плъзгаха по предницата на роклята й. Е, защо пък не, помисли си тя, отговаряйки на ласките му, въпреки умората си. Имаше ли нещо по-добро наум?

— Мамо. — Гласът на Аманда простърга въздуха, подобно на камъче върху паважа, неуверено подскачащо към мишената си. — Мамо!

Бони бавно се изтръгна от прегръдките на мъжа си.

— Предполагам, че май имаше прекалено много вълнения за една нощ.

— Мамо!

— Идвам, любов моя. — Бони забърза по коридора, като мина покрай стаята за гости, която сега заемаше Лорън и малкия кабинет, в който се бяха настанили Сам и неговата змия.

— Какво има, миличка? — попита тя, когато влезе в стаята на Аманда.

Аманда седеше по средата на малкото си легло с балдахин, обградена от цяла зоологическа градина плюшени животни: огромна розова панда, малко бяло котенце, средно голямо кафяво куче, две миниатюрни черно-бели мечета и Кермит Жабока. Голямото плюшено кенгуру, в което се беше влюбила в магазина за играчки на търговския център, се намираше на пода, откъм страната на краката й, лапите му бяха протегнати сякаш, за да я пази от зли духове.

— Не мога да заспя — каза Аманда.

— Знам. Трудно е. — Бони се приближи до леглото, видя как кръглото личице на Аманда става все по-ясно и по-ясно видимо през тъмнината, като осветено отвътре. И вероятно беше, помисли си Бони и се почуди, как тя самата бе могла да вземе участие в създаването на нещо толкова хубаво, толкова съвършено. Аманда Линдзи Уилър, повтори си тя, цялата в руси къдрици, с пухкави бузки на катериче, големи морскосини очи и мъничко чипо носле. Захар, подправки и всичко най-хубаво. Ето от какво се правят малките момиченца. Бони вдигна ръка към устната си, усети, че я смъди.

И после порастват, помисли си тя.

Скоро бузките на катериче ще се стопят и ще станат по-изваяни; очите ще станат по-малко любопитни, по-боязливи; устните ще се свият от усмивка в намусена физиономия. Бебешката кожа вече се бе свлякла, за да направи място на малкото момиченце. Спящата младост бе надвиснала и заплашваше да изскочи преждевременно от своята черупка.

— Мислиш ли, че Лорън е хубава? — попита внезапно Аманда и завари Бони напълно неподготвена.

— Да, мисля — отвърна тя. — А ти?

Аманда кимна енергично.

— Тя ли ще ми бъде по-голяма сестра сега?

— Искаш ли?

Аманда отново кимна, като размаха ръце, за да подчертае.

— А сега спинкай, миличка. — Бони я целуна по челото, пъхна я обратно под завивките и се запъти към вратата.

— Обичам те — извика Аманда подире й.

— И аз те обичам, ангелче.

— Аз те обичам повече.

Бони спря и се усмихна на онова, което се бе превърнало във вечерен ритуал.

— Изключено е да ме обичаш повече.

— Добре — изкикоти се Аманда. — Обичаме се по равно.

— Добре — съгласи се Бони и се запъти към вратата. — Обичаме се по равно.

— Само дето аз те обичам повече.

Бони изпрати още една въздушна целувка на дъщеря си от вратата, видя как Аманда се протегна да я отскубне от въздуха и я залепи на бузата си. После излезе в коридора.

В кабинета още светеше, светлината сякаш я приканваше изпод затворената врата. Бони се поколеба, след това тихичко почука и, когато Сам не отговори, предпазливо открехна вратата.

Сам се бе проснал на канапето, което се разтваряше и ставаше на легло, само по провисналите си кафяви панталони. От устните му висеше запалена цигара и пепелта се сипеше върху тъмносивия килим.

— Знам, че не би трябвало да пуша в къщата — каза той бързо, докато се оглеждаше за място, където да изгаси цигарата си, накрая я стисна между пръстите си.

Бони се огледа безпомощно из малкия кабинет, някога замислян за нейно светилище; стая, в която да може да се оттегли, за да оценява есета или изпити, да подготвя уроците си, да чете, да си почива. Сега върху големия екран на телевизора бяха накачулени дрехи, до светлозелената стена беше подпряна китара, сива пепел се смесваше с жълтите и зелените цветя на канапето и голям стъклен аквариум бе заел почти цялото пространство върху великолепното й дъбово бюро. Сам безцеремонно бе избутал сложената в рамка снимка на Аманда и бе запратил компютъра й на земята. Бони замръзна.

— Къде е змията? — попита тя, умът й изведнъж бе отбелязал, че аквариумът е празен.

Сам вдигна дългата си кльощава ръка и посочи към прозореца.

— Ей там — на перваза. Мисли си, че е котка.

Неохотно очите на Бони се обърнаха към прозореца в отсрещния край на стаята. Ментовозелените пердета бяха леко дръпнати, за да разкрият навитото на пръстени тяло на змията зад тях.

— Имаш ли нещо против да го държиш в аквариума, когато сме си вкъщи? — попита Бони тихо, като се пребори с почти непреодолимото си желание да побегне с крясъци надолу по коридора.

— Не, разбира се — отвърна Сам, въпреки че не помръдна.

Бони спря на прага.

— Добре ли си? — попита тя. — Има ли нещо, за което да ти се иска да поговориш?

— Какво например? — опита момчето.

Бони не знаеше какво да каже — Например за времето? Или за бейзбол? Или пък за факта, че майка ти беше убита сутринта? Затова не каза нищо. Изчака, опитвайки се да проникне през непроницаемите черти на момчето. Реши, че е чиста ирония на съдбата, дето момчетата приличат на майките си, докато момичетата обикновено приличат повече на бащите си. Поне такъв беше случаят със Сам и Лорън. Такъв беше случаят и с нея и Ник.

— Лека нощ, Сам — каза тя накрая, като се почуди дали брат й щеше да се обади. — До утре сутрин.

Бони излезе от стаята и затвори вратата след себе си, точно когато вратата на стаята за гости се отвори и Лорън се появи. Бони инстинктивно направи малка крачка назад.

— Отивам само до банята. — Лорън се запъти към малкото помещение в края на коридора.

— Има чисти кърпи и нов сапун — отвърна Бони, когато Лорън профуча покрай нея. — Ако имаш нужда от нещо друго… — Лорън влезе в банята и затвори вратата след себе си. — Просто кажи — довърши Бони.

„Дай й време и въздух“, напомни си тя, докато се връщаше към спалнята си. Видя, че Род вече е под завивките.

— Идвам след секунда — каза тя, издърпа роклята през главата си и я пусна на пода, изплъзна се от бельото си и се мушна в леглото до съпруга си, копнееше за удоволствието да почувства ръцете му. Може би беше прав. Винаги знаеше точно как и кога да я докосне. Тя се притисна към него, усети равномерното повдигане и спадане на голите му гърди.

Беше заспал, осъзна Бони с усмивка, прокара ръка по топлата му кожа и нежно целуна леко разтворените му устни. Изглежда като малко момче, помисли си тя, загрижените бръчки около очите и устата му се бяха изгладили със съня.

И в същия момент усети, че тя изобщо няма да може да заспи. Стана и се запъти към банята, изми си зъбите и си насапуниса лицето, като внимаваше да не търка прекалено силно около подутата си устна. Съзнанието й беше прекалено препълнено с тревожни звуци и картини: гласът на Джоун по телефона тази сутрин; трупът на Джоун до кухненската маса в къщата на улица „Ломбард“; зеещата дупка по средата на гърдите й; спалнята на Джоун; албумът с изрезки на Джоун; името на брат й в тефтерчето с телефони на Джоун; застрахователната полица с проклетата си двойно презастрахователна клауза; жестоко отнетият живот; двете деца без майка. Защо? Какво ли означаваше всяко едно от тези неща?

— Ще будувам цяла нощ — простена Бони, пролази обратно в леглото и затвори очи. В следващия миг вече беше заспала.

* * *

В съня си Бони стоеше пред своя клас и се готвеше да им раздаде бланките за последния изпит.

— Това е един труден тест — казваше на учениците си, като се вглеждаше в смутените им лица, — така че се надявам да сте се подготвили.

Движеше се бързо между редиците с чинове и поставяше листовете със задачите пред всеки един от тях, чувайки всевъзможни охкания и хихикания. Като погледна нагоре, видя, че някой беше украсил стаята по случай Празника на вси светии, както правеха в детската градина, с големи изрязани от картон вещици, клатещи се на метли; силуети на черни котки с извити нагоре гърбове; оранжеви тикви със страховити лица и с големи черни дупки за очи.

— Можете да започвате веднага, щом свърша с раздаването — каза тя на учениците си, като се съсредоточи над задачата, която имаше. Избухна силен смях. — Някой ще ми каже ли какво е толкова смешно? — попита Бони.

Мъглата се надигна от чина си и се запъти бавно към нея.

— Имам съобщение за вас от баща ви — отвърна й той, загледан към прозореца.

Очите на Бони проследиха погледа му и тя видя голяма, изрязана от картон боа да се провира през старинните плътни венециански капаци.

— Не — запротестира Бони, — аз съм добро момиче.

Изведнъж се чу противопожарната аларма. Учениците се втурнаха към вратата и в бързината си да избягат, събориха Бони на земята и я стъпкаха с тежките си обувки.

— Някой да ми помогне — извика Бони след тях, наранена и кървяща, и точно тогава изрязаната от картон змия падна на земята, с падането си оживя и се плъзна към нея, устата й се отвори смразяващо на сто и осемдесет градуса, докато противопожарната аларма продължаваше да пищи.

Бони рязко се изправи в леглото, размахала отбранително ръце, а алармата продължи да звъни в ушите й.

Беше телефонът.

— Господи — каза тя и се опита да успокои ускореното биене на сърцето си, като няколко пъти си пое дълбоко въздух. Пресегна се през спящия си съпруг и сграбчи слушалката. Междувременно видя часовника на радиото. Наближаваше два през нощта.

— Ало? — Гласът й беше дрезгав, луташе се между паниката и възмущението.

— Разбрах, че си ме търсила.

— Ник? — Бони се облегна назад на рамката и почувства как малко започва да й се гади. Не особено внимателно издърпа кабела на телефона през лицето на съпруга си. Род се размърда и отвори очи.

— Какво мога да направя за теб, Бони?

Той или не знае, или изобщо не го е грижа, че е посред нощ, помисли си Бони и си представи как изглеждаше брат й, докато той говореше. Мръсната му руса коса падаше върху приближените му зелени очи и малкия фин нос, който изобщо не се връзваше с останалото от момчешки грубоватото му лице. Гласът му си беше същия, както винаги — смесица от очарование и безочие. Спомни си как я разсмиваше преди и се почуди точно в кой момент смехът бе секнал.

— Не знаех, че си излязъл от затвора.

— Трябвало е да се обаждаш по-често.

— С татко ли живееш?

— Условие от пускането ми на свобода. Има ли смисъл изобщо да говорим?

— Джоун Уилър беше убита днес — отвърна Бони и зачака отговора му.

— Това трябва ли да значи нещо за мен? — попита брат й след дълга пауза.

— Ти ми кажи, Ник. Полицията намери името ти в тефтерчето с телефони на Джоун.

Линията прекъсна.

— Ник, Ник? — Тя поклати глава и подаде слушалката на Род. — Затвори ми.

Род се изправи, прокара уморено ръка през разрошената си коса и пусна слушалката обратно в поставката.

— Мислиш, че може да има нещо общо със смъртта на Джоун?

— Джоун ми се обади рано тази сутрин, за да ме предупреди, че двете с Аманда се намираме в опасност — отвърна Бони, разсъждавайки на глас. — Няколко часа по-късно се оказва, че е мъртва, а името на брат ми пък се оказва в тефтерчето й с телефони. Не знам какво да мисля.

— Смятам, че трябва да оставим на полицията да се оправя с това.

— Полицията мисли, че аз съм го направила — напомни му тя.

Род прегърна жена си и я притисна близо до себе си.

— Не, не е вярно. Мислят, че аз съм го направил. Аз съм човекът със застрахователни полици живот за всички вас. Двойно презастраховане, забрави ли?

— Благодаря.

— За нищо.

Те се наместиха върху възглавниците, гърбът на Бони бе притиснат към корема на съпруга й, Род се бе свил, подобно на лъжица около нея.

— Разбира се, също така остава и Джош Фрийман — промълви тя няколко секунди по-късно.

— Кой?

— Джош Фрийман. Учителят по рисуване на Сам. Него също го имаше в тефтерчето на Джоун, той е още едно свързващо звено между нас.

— Заспивай, Нанси Дрю.

— Обичам те — прошепна Бони.

— И аз те обичам.

— Аз те обичам повече — каза Бони и зачака. Но Род просто стисна ръката й, без да каже нищо.

Осма глава

Погребението на Джоун се състоя в края на седмицата.

Бони седеше на първия ред в малкия параклис до Род и децата му, беше удивена от огромния брой скърбящи и се опитваше да отгатне кой е всеки един от тях, да определи какви, ако изобщо имаше някакви, отношения е поддържал всеки един с покойната.

Род беше казал, че Джоун нямала приятели, само „за чашка“. Въпреки това, помещението бе пълно буквално до тавана. Повече от стотина души се бяха сгъчкали по тесните пейки или стояха притиснати към стените. Не би могло всичките да са само случайни познати, с които Джоун просто да бе споделила няколко чашки вино. Нито пък бе възможно всичките да й бяха колеги, въпреки че групичката безупречно облечени жени на последния ред, чиито коси никога не мръдваха, бяха несъмнено колежки на Джоун от агенцията за недвижимо имущество „Елън Маркс“. Естествено, имаше и доста хора, заинтригувани от репортажите по вестниците и телевизията, които изобщо не познаваха Джоун и бяха тук, водени единствено от болезнено любопитство, пробудено от сянката на внезапната, насилствена смърт в иначе спокойния им квартал.

Погледът на Бони се опъна през залата подобно на ластик, нареди всички присъстващи в зрителното й поле и после бавно, един по едни, ги заизхвърля оттам. Капитан Махони и детектив Критзик бяха застанали близо до задната врата. Капитанът, облечен в тъмносиньо, детективът — в светлосиво, очите им бяха нащрек за всяко движение, което би могло да изглежда дори и малко не на място. Имаше няколко цивилни полицая и те, подобно на посредничките от агенцията за недвижимо имущество „Елън Маркс“, можеха съвсем лесно да бъдат различени: младият мъж със светлокестенява коса и вратовръзка на сини райета, който седеше почти в дъното на залата и проследяваше всеки с воднистите си кафяви очи; двамата оплешивяващи мъже във всекидневно облекло, които стояха близо до задната врата и шепнеха през разтворените си пръсти. Какви други бяха тези хора, ако не полицаи?

Но какво оставаше за всички останали жени и мъже, със сълзи в очите и стегнати гърла? Коя беше двойката на средна възраст, която се успокояваше взаимно на третия ред, от другата страна на централния кораб? Кои бяха онези хора, точно зад нея, които си шепнеха спомени за скъпата приятелка, която били изгубили? Възможно ли бе наистина да говореха за Джоун? Бони се облегна назад и се опита да улови част от разговора им, но гласовете изведнъж замлъкнаха, сякаш доловили интереса й.

Джоун нямаше живи роднини, освен децата си, никакви сестри и братя, които да скърбят за нея. Единствено дете. Блазе й, помисли си Бони и разтревожено надзърна през рамо, почти готова да види как брат й се носи през вратата, нещо, което би направил, дори и само заради извратеното удоволствие да види шокираното й лице. Тя разсеяно се почуди дали полицията се е свързала с него, после грубо го пропъди от съзнанието си и се съсредоточи върху присъстващите. Усмихна се на приятелката си Даяна, тук, за да им окаже морална подкрепа. Кимна на Марла Брензей, която седеше на реда зад Даяна, облечена в яркорозов костюм, с който изглеждаше повече като майка на булка, отколкото като опечалена на погребение. Но Марла гледаше точно през нея и си придаваше драматично сериозен вид, заради няколкото фотографа, които се навъртаха наоколо. Всичко ли за тази жена е просто поредна възможност да бъде снимана, почуди се Бони и задържа дъха си, когато в полезрението й влезе Джош Фрийман. Защо не го беше забелязала по-рано?

Изглеждаше точно така, както и в училище, помисли си тя, някак си небрежно хубав, сякаш това, че изглеждаше добре, беше просто едно неудобство, нещо, чието съществуване не можеше да се пренебрегне и той се бе научил да го приема, но с което всъщност никога не се бе чувствал удобно. Първото му появяване в учителската стая на уестънската гимназия незабавно бе вдигнало шум сред женската половина. Всички искаха да разберат нещо повече за тихо говорещия вдовец от Ню Йорк. Но Джош Фрийман се бе оказал толкова недостъпен, колкото и привлекателен. Предимно затворен в себе си, той рядко общуваше с останалите учители, въпреки че беше любезен и внимателен винаги, когато Бони правеше опит да го заговори. Какво търси той тук, почуди се сега тя. Колко ли добре е познавал Джоун?

— Г-н Фрийман е тук — прошепна тя през Род на Сам. Той погледна назад към учителя си по рисуване и му махна, така, сякаш бе забелязал приятел на бейзболен мач.

Една жена се приближи предпазливо, стъпките й бяха сковани, очите й — подути от сълзи.

— Лорън — започна тя, като взе ръцете на момичето в своите. Беше трудно да се каже кой трепереше повече. — Сам — поде отново тя, като се опита да се усмихне, но устните й неудържимо се разтрепериха и тя трябваше да ги притисне с дланта си, за да ги успокои. — Ние с Лайл много съжаляваме за майка ви — успя да прошепне тя. — Просто не можем да повярваме в станалото.

Бони чак сега забеляза ниския набит мъж, който стоеше зад високата руса жена, сложил покровителствено ръка на рамото й.

— Тя беше такъв чудесен човек — продължи жената. — Знам, че аз днес нямаше да бъда тук, ако не беше майка ви и всичко, което тя направи за мен. Просто не мога да повярвам, че вече я няма. Не мога да повярвам, че някой би могъл да я убие. Тя беше великолепна жена. Наистина беше. — Високо ридание се отрони от устните на жената. Ръката на съпруга й я притисна по-силно, като намачка тънката коприна на морскосинята й рокля.

Великолепна жена? Чудесен човек? За бога, за кого говореше? Бони погледна към Род, който наблюдаваше жената със смайваща безучастност.

Лорън се изправи и силно я прегърна.

— Аз трябваше да успокоявам теб, а не ти мен — каза й жената, като се отдръпна назад и изтри непокорните сълзи от очите си.

— Ще се оправя — увери я Лорън.

Жената протегна ръка и нежно погали Лорън по бузата.

— Знам, че ще се оправиш. — Тя отново опита да се усмихне, този път с незначително по-голям успех. — Ти знаеш, че майка ти те обичаше толкова много. Непрекъснато говореше за теб. Лорън това, Лорън онова. Моята Лорън, казваше тя, моята хубава Лорън. Толкова много се гордееше с теб… и с двама ви — добави жената към Сам, като със закъснение се опита да присъедини и него.

Сам кимна и бързо погледна встрани.

— Е, ако има нещо, което бихме могли да направим. — Жената изведнъж млъкна, когато Лорън понечи да седне отново на мястото си. — Знаете къде да ни намерите. — Очите й минаха бегло покрай Бони и се спряха на Род.

Род бързо стана на крака.

— Каролайн — протегна ръка той, — съжалявам, че трябваше да се видим отново при такива тъжни обстоятелства. Здравей, Лайл.

— Здравей, Род — отвърна хладно мъжът.

— Род — отбеляза жената, без да поеме ръката му. — Изглеждаш добре.

— Звучиш така, сякаш си разочарована.

— Предполагам, че продължавам да очаквам възмездието.

Бони усети, че сдържа дъха си, очите й тревожно шареха между двамата явни неприятели. Кои бяха тези хора? Защо тази враждебност към съпруга й?

— Благодаря ви, че дойдохте днес — каза Род, гласът му беше много тих, едва се чуваше.

Жената насочи вниманието си към Бони.

— Вие трябва да сте Бони. Джоун ми е говорила много хубави неща за вас.

— Така ли?

— Грижете се за децата й — помоли настойчиво жената, преди да се завърти на въжените си токове и да се върне обратно назад по пътеката. Съпругът й я последва.

Бони веднага се обърна към своя съпруг.

— Какво означава всичко това? Кои бяха тези хора?

— Семейство Госет — обясни Род, като седна отново на мястото си и сви ръце на гърдите си.

Бони бързо си припомни имената им от тефтерчето с телефони на Джоун. Лайл и Каролайн Госет. Живеят срещу Джоун. „Бивши приятели“, беше ги описал Род.

— Доколкото разбирам, не сте в най-добри отношения.

— Не можеш да угодиш на всички — спокойно отвърна Род.

Какво е станало, канеше се да попита Бони, но реши, че е по-добре да не го прави. Сега не е нито времето, нито мястото да разтваря и човърка стари рани, помисли си тя, като реши да попита Род по-късно.

Бони чу подсмърчане, погледна през Сам към сестра му, която се губеше в свободно пуснатата, широка, дълга синя рокля.

— Добре ли си? — попита тя, но Лорън не отвърна нищо, ръцете й се кършеха в скута. — Искаш ли кърпичка? — Бони протегна една към нея, но момичето изобщо отказа да признае присъствието й.

Бони пъхна ръката си в тази на Род. Помогни ми, мълчаливо се помоли тя. Помогни ми да опозная децата ти. Кажи ми как да се сближа с тях.

Как би могъл, почуди се тя, когато той самият едва ги познава.

Те бяха отказали изобщо да стъпят в новия дом на баща си, да станат част от новия му живот. В продължение на години, разминаващите се графици и все по-разделящата се привързаност бяха свели седмичните посещения на Род при децата му до инцидентни виждания. Не беше по негова вина. Не бе и по тяхна вина. Не беше по ничия вина. За съжаление, просто така стояха нещата.

Седмицата беше трудна. Бони явно все още бе заподозряна. Полицията се бе връщала на няколко пъти да я разпитва отново и да разговаря със Сам и Лорън. Бони не знаеше нищо за тези разговори и нито Сам, нито Лорън бяха показали някакво желание да споделят съдържанието им с нея или пък с баща си. Всъщност, те почти нищо не казваха, нищо не искаха, отдръпваха се всеки път, щом Бони се опиташе да се доближи до тях. Напускаха стаите си само за да ядат и то с неохота. Няколко дена след случилото се, Род се бе върнал на работа. Бони се изкушаваше да направи същото, особено след като присъствието й у дома едва ли бе оценено. Но тя усещаше, че не би могла да остави Сам и Лорън сами в чужда къща. Не още. Хубаво бе да бъде там, в случай че им дотрябваше. Поне до след погребението.

Ти си добро момиче, чуваше тя майка си да казва и очите й се изпълваха със сълзи при спомена за другата жена, която беше умряла неотдавна. Каква ирония на съдбата, мислеше си тя, в края на краищата бе отсъствала една седмица от училище, въпреки че това не беше точно романтичната почивка, за която си бе мечтала.

Ти си най-доброто ми дете, спомни си отново да казва майка й, докато се въртеше на мястото си и се чудеше, дали брат й няма да се появи сред опечалените.

— Какво има? — попита Род, ръката му обгърна рамото й и я придърпа към себе си.

Бони поклати глава, погледът й се върна към покрития с цветя ковчег в предната част на залата. Оправи якичката на сивата си копринена блуза и заглади плисетата на черната си пола, при все че и на двете всичко си им беше наред. Тя чу размърдване по пътеката, погледна нагоре и видя приятеля на Сам, Хейз Мъглата, да си пробива път през група жени, от другата страна на пътеката.

— Здравейте, госпожо Уилър — каза той. — Кво става?

Един висок мъж с прошарена коса зае подиума отпред в параклиса.

— С дълбока тъга и прискърбие — започна той с тих глас — сме се събрали тук днес да погребем Джоун Уилър. И това, че днес тук присъстват толкова много от вас, говори за високото уважение, с което се е ползвала Джоун. Нейната доброта, нейният дух, нейната всеотдайност, нейното чувство за хумор — продължи той, а Бони отново се почуди за кого по-точно ставаше дума — са качествата, които тя никога не изгуби, въпреки останалите трагични загуби.

Мъжът продължи и гордо изброи извършеното от Джоун, възхвали любовта, която изпитвала към децата си, като спомена по заобиколен начин обстоятелствата около смъртта на най-малкото й дете. Намери, подходящо смекчени за случая, изрази за последвалото пристрастяване на Джоун към алкохола, спомена, че в дните точно преди смъртта си, Джоун била изпълнена с нова решимост, била му казала, че е решила да се стегне, да сложи ред в къщата си.

Нелесна задача, помисли си Бони, припомняйки се в какво състояние беше спалнята на Джоун. През останалата част на надгробното слово Бони се луташе в мислите си, без да е в състояние да свърже нещата, които Род й бе разказвал за Джоун, с онези, които слушаше сега. Тя чу как тихи ридания изпълват претъпканата зала. Коя беше тази жена, за която толкова много хора плачеха? Погледна към Сам. И защо очите на сина й бяха толкова сухи?

После службата свърши, носачите се приближиха до ковчега и го вдигнаха на раменете си. Род и децата му го следваха, Бони вървеше малко по-назад, като решително придържаше погледа си право напред и отказваше да осъществи контакт с някой от присъстващите, почти уплашена от това кой би могла да види. Вратите в дъното на малкия параклис се отвориха, за да разкрият едно ослепително ярко следобедно слънце, въпреки че въздухът беше студен. Трябваше да си облека сако, помисли си Бони и потрепери, докато наблюдаваше как товарят ковчега в катафалката.

Внезапно се сепна от шума: от колите, които се движеха по оживената Комънуелт авеню, от събиращите се около нея хора. Разсеяно се запита колко ли от тях щяха да дойдат до гробищата. Николко, би предположила преди службата. Почти всички, вероятно, би казала обаче сега.

С периферното си зрение забеляза Джош Фрийман.

— Г-н Фрийман — извика след него Бони, докато се провираше през опечалените и за миг се почуди защо се обръща към колегата си с фамилното му име. — Извинете, г-н Фрийман. Джош…

Той спря и се извърна.

— Г-жо Уилър — отвърна той, върху лицето му се появи леко озадачено изражение. Изненадан ли беше да я види тук? Не му ли беше известно, че тя е втора майка на Сам?

— Не знаех, че познавате Джоун — започна Бони, без да е наясно накъде всъщност бие с това.

— Сам е в един от класовете ми.

— Да, знам. — Бони го изчака да каже още нещо, но той не го направи. Тя почувства ръка на лакътя си, извърна се, видя Даяна.

— Ще ти се обадя по-късно — каза Даяна, целуна я по бузата и без да се спира, продължи към паркинга.

Бони отново насочи вниманието си към Джош Фрийман, като спря поглед върху очите му, по-светли и по-ясни от тези на Род. Косата му беше къдрава и леко разрошена, сякаш се бе борил с нея и бе изгубил, но пък отиваше на многозначителната извивка на устните и леко кривата линия на носа му.

— Бяхте ли приятели с Джоун? — попита тя, опитвайки се да не го зяпа.

— Да — отвърна той. И отново нищо повече.

— Мислите ли, че бихме могли да си поговорим за нея някой път? — Защо ли го беше попитала това? Защо искаше да говори за нея?

— Не знам какво бихме могли да си кажем — отвърна той, думите му повториха мислите й.

— Моля ви.

Той кимна.

— Скоро ли ще се върнете в училище?

— В понеделник.

— Ще се видим тогава.

— Не беше ли чудесно надгробното слово? — питаше Марла Брензей високо. Бони се извърна в посока на гласа, докато Марла, която приличаше на огромна фуния със захарен памук, протягаше ръце към децата на Род. — Вие трябва да сте Лорн и Саманта.

— Сам и Лорън — поправи я Бони и се обърна отново към Джош Фрийман, но той вече си беше отишъл.

— Съжалявам за загубата на майка ви — продължаваше Марла, непоколебимо.

— Благодаря — отвърна Лорън.

— Преди няколко седмици най-накрая успях да се запозная с брат ти — продължи Марла.

На Бони й отне малко време, докато разбере, че Марла не говори на Лорън, а на нея.

— Извинявай. Какво каза?

— Може ли един автограф за приятеля ми? — изведнъж попита Сам.

Лицето на Марла светна, сякаш някой току-що бе насочил прожектор към нея.

— Разбира се.

Бони погледна към Мъглата, който стоеше там и се хилеше с маркер в ръка.

— Можете просто да се разпишете тук — каза той, като подаде на Марла маркера и повдигна нагоре едната си татуирана ръка. ГРИЗАЧ, гласеше татуировката над изрисувания под нея бобър. БЛИЗАЧ, пишеше отдолу.

— Хейз — повтори Марла, след като го попита за името му и как се пише. — Интересно име.

Какво става тук, почуди се Бони, като нетърпеливо изчакваше, докато Марла добавяше „ей“-то, което превръщаше Брензъл в Брензей, с превзета заврънтулка накрая.

— Какво искаше да кажеш с това, че си се запознала с брат ми?

Марла я озари с изрядно премерената си усмивка.

— Е, така и не се запознах с него в гимназията. Вече бях завършила, когато той влезе там. Но си спомням, че съм чувала разни истории за това колко бил див, колко печен, както биха казали децата днес. Така че от край време съм била любопитна да разбера какво точно представлява, особено след като винаги сте били такъв страхотен тандем.

Бони се направи, че не забелязва намека, било то преднамерен или не.

— Как си се запознала с брат ми?

— Дойде в студиото да говори с Род. Род не ти ли каза?

Бони се извъртя и потърси с поглед съпруга си, но той разговаряше с един от собствениците на погребалното бюро до вратата на параклиса. Род се беше срещал с брат й, без да й каже? Защо?

— Явно имал някаква налудничава идея за поредица — продължи Марла в отговор на мълчаливия въпрос на Бони. — Род му казал, че няма да я качи, но си мисля, че бих могла да го убедя да се появи в някое от нашите предавания. Смятам, че от него ще излезе страхотен събеседник, а ти? Изглежда много добре и е толкова чаровен.

— Брат ми е престъпник и мошеник — отвърна сухо Бони, с единственото желание да се отърве възможно най-бързо от тази жена.

— Точно каквото търся.

— Наистина трябва да тръгвам — отвърна й Бони и забърза покрай нея. — Благодаря ти, че дойде — добави тя, подхвърли думите през рамо, подобно на смачкан лист хартия.

— Надявам се следващия път, когато се видим, да е при по-приятни обстоятелства — извика Марла подире й.

Не разчитай на това, помисли си Бони.

* * *

— Защо не си ми казал, че си се виждал с Ник? — попита Бони, докато наблюдаваше как съпругът й разпростира многобройни картонени кутии с китайска храна по кръглата бяла кухненска маса. Помещението беше по-дълго, отколкото широко и отворено към трапезарията в предната част на къщата, която пък гледаше към улицата. Шкафовете бяха от избелено дъбово дърво, покрития с теракотени плочки под и домакинските уреди — бадемови на цвят, стените — бели. На едната стена имаше литография на Шагал с крава, провесена над един покрив; на другата висеше рисунка на Аманда, представляваща група хора с квадратни глави.

— Говорила си с Марла — заяви Род, гласът му беше спокоен, видът — невъзмутим.

— Не разбирам, Род.

Той постави последната картонена кутия върху масата и разсеяно облиза пръстите си.

— Съвсем просто е, скъпа моя. Брат ти се изтърси в студиото преди няколко седмици, без предварително назначена среща, разбира се. Имаше някаква налудничава идея за поредица. Трябваше да му кажа, че няма да се получи.

— Да се качи — поправи го Бони.

— Какво?

— Марла каза, че си му казал, че няма да я качиш — неуверено допълни тя, сълзи на гняв бликнаха от очите й. Как бе могъл да не й каже?

Род прекоси до мястото, където стоеше Бони, облегната на топлата врата на фурната.

— Хайде, миличка. Не е станало кой знае какво. Не ти казах, защото знаех колко много ще те разстрои това.

— Защото сега се чувствам по-различно, така ли?

Род наведе глава.

— Беше глупаво от моя страна да не ти кажа. Съжалявам.

— Значи, вече си се бил видял с него, когато полицията намери името му в тефтерчето с телефони на Джоун — по-скоро заяви, отколкото попита тя, като се опитваше да подреди фактите в главата си. — Защо тогава не каза нещо?

— Какво трябваше да кажа? О, между другото, брат ти намина да ме види миналата седмица? Двете неща нямаха нищо общо.

— Ами по-късно, когато се опитвах да се свържа с него?

— Мислех си да ти кажа.

— Но не го направи. Дори и след като говорих с него.

— Не видях каква полза би имало от това. Цялата работа започваше да изглежда много оплетена. Продължавам да твърдя, че ако той е замесен по някакъв начин в смъртта на Джоун, трябва да оставим полицията да си се оправя.

— Не е в това работата — извика Бони.

— А в какво? — попита Род, очите му се преместиха към коридора, явно обезпокоен, че децата му могат да ги чуят.

Бони моментално понижи гласа си.

— Работата е в това, че трябваше да ми кажеш.

— Съгласен съм — отвърна той. — Но не го направих. Не знам защо. Вероятно съм се опитвал да избегна точно такава разправия, каквато имаме сега.

Настъпи тишина.

— Храната ще изстине — осмели се да я наруши Род.

— Знаеше ли, че живее при баща ми? — попита тя, сякаш той изобщо не бе казал нищо.

— Не. Не съм питал и той не ми каза.

— Говорихте ли за Джоун?

— Защо, за бога, да говорим за Джоун?

— Защо името му е в тефтерчето й с телефони?

— Повтарям ти — отвърна Род, квадратната му челюст се стегна здраво, като отрязваше крайчетата на думите му, подобно на градинска ножица, — нека да оставим полицията да се оправя с това.

— Знаеше ли, че онази тъпа жена го е поканила да бъде гост в шоуто ви? — попита Бони и включи уредите.

— Марла? — Род се разсмя.

— Намираш го за забавно ли?

— Той няма да го направи.

— Разбира се, че ще го направи. Дори и само за да ме вбеси.

— Тогава не се вбесявай. — Той я целуна по връхчето на носа. — Хайде, скъпа. Не им позволявай да те разстройват. Съжалявам, че не ти казах. Наистина съжалявам.

Сам нехайно влезе в стаята, сестра му го следваше по петите.

— Смяташ, че Марла Брензей е тъпа, така ли? — попита той, връзките на маратонките му се влачеха по теракотените плочки на пода.

Бони се почуди колко от разговора бяха чули.

— Нека просто да кажем, че жената има слабо развито чувство за хумор.

— Какво е това? — Сам сгъна длъгнестото си тяло в един от високите плетени столове.

— Хумор ли?

— Това. — Сам посочи към една от пластмасовите кутии.

— Пиле с лимон — отвърна му Род. — Вземи си.

— Мисля, че е готина — каза Лорън, като седна, загреба голяма порция пържен ориз и я изсипа в чинията си.

— Така ли? — Бони не направи никакво усилие да сдържи изненадата си. — И какво по-точно в нея намираш за „готино“?

Лорън повдигна рамене.

— Мисля, че помага на хората.

— Че им помага ли? Как — като се възползва от тях пред милиони хора?

— Как се възползва? — попита Лорън.

— Можеш ли да ми подадеш чоу мейна[1]? — попита Сам.

— Възползва се от тях, като ги подвежда да си мислят, че споделяйки проблемите си пред милиони хора, могат да ги решат. Предлага за решение трийсетсекундни вставки. И предоставя трибуна на всеки смахнат ексхибиционист в страната. Тя узаконява твърде съмнителното им поведение, правейки го да звучи като нещо нормално, каквото то определено не е. — Бони замълча, беше все още замаяна от по-раншната им разправия с Род и гневът подклаждаше думите й. — Колко на брой са близначките лесбийки, прелъстявали приятелите на майка си, за бога? Или воайорите, оженили се за първите си братовчедки, след като са ги шпионирали как правят любов с бащите си? Смяташ ли това за нормално? Смяташ ли, че като кани тези хора в предаването си, тази Марла Брензей, която, между другото, преди познавах като Марлин Брензъл, се стреми да помага на някой друг, освен на самата себе си и на ценния си рейтинг? Искам да кажа, независимо какво става с благоприличието? Независимо какво става със здравия разум?

След неочакваното й избухване в стаята настъпи тишина.

— Речта си я биваше — тихо каза Род.

— Съжалявам — бързо се извини Бони. — Не съм сигурна откъде излезе всичко това. Не исках да прозвучи толкова…

— Приповдигнато? — попита рязко Род.

— Съжалявам. Наистина не исках…

— Не знаех, че храниш такива силни чувства към онова, което правя всеки ден — продължи Род.

— Кога си познавала Марла Брензей? — попита Сам.

— Ходехме заедно на училище — отвърна Бони, с очи върху Род.

— Страхотно! — възкликна Сам.

— Виж — започна Бони, — не се опитвах да очерня онова, което правиш…

— Хубаво, че не си се опитвала — прекъсна я той.

— Попита ме дали не искам да участвам в шоуто някой ден — намеси се Лорън, докато издърпваше една пълна вилица дълга жълта юфка към устата си. — Каза ми, че може да ми помогне да преодолея онова, което се случи, ако говоря за него.

— Със сигурност би ти помогнало да поговориш с някого, да — съгласи се бързо Бони. — Но говори с баща си. Говори с психотерапевт. Говори с мен — предложи тя.

— Защо ми е притрябвало да говоря с теб? — попита Лорън.

— Лорън — предупреди я Род. — По-спокойно.

— Добре — промълви Бони, думите й се отронваха болезнено, като дращеха гърлото й. — Знам какво е да изгубиш майка си, която обичаш.

— Не съм изгубила майка си. Тя беше убита. Твоята убита ли беше? — попита предизвикателно Лорън.

— Не — отвърна Бони. Не точно, помисли си.

— Тогава нищо не знаеш. — Лорън блъсна стола си от масата. — Не съм много гладна. Ще ме извините ли? — В следващия момент вече я нямаше.

Род се пресегна през масата, за да потупа ръката на Бони.

— Съжалявам, скъпа. Не заслужаваше това. — Той остави вилицата си и се загледа през предния прозорец към тихата улица на предградието. — Денят беше ужасен за всички. — Той прокара ръка през косата си и бутна чинията си настрани. — И аз нещо не съм гладен. — Той се изправи, протегна се. — Всъщност, май не ме свърта на едно място. Имаш ли нещо против, ако изляза за малко?

— Сега? Минава девет.

— Само ще се поразходя с колата. Няма да се бавя. — Той вече се беше запътил към вратата на кухнята. Бони бързо го последва в коридора. — Просто се нуждая от малко време, за да ми се избистри главата — каза той на външната врата.

— Род, съжалявам — започна Бони. — Знаеш, че не исках да те критикувам.

— Няма за какво да съжаляваш. — Той нежно я целуна по устата, като с едната ръка се протегна зад себе си, за да отвори вратата. — Искаш ли да дойдеш с мен? — внезапно предложи той.

— Как мога да оставя Аманда? — Бони си представи дъщеря си, заспала в леглото си.

— Сам и Лорън са тук — напомни й Род.

Бони погледна към стълбището, помисли си за Сам в кухнята и за Лорън в нейната стая. „Да не си посмяла да използваш децата ми за детегледачки. Те не са тук, за да ти е удобно на теб“, беше й се разкрещяла Джоун една паметна вечер, скоро след раждането на Аманда.

— По-добре не — отвърна Бони, като си мислеше как Джоун бе направила всичко, което беше по силите й, за да попречи на Сам и Лорън да се сближат с природената си сестра. Колко злобна, дребнава и жестока беше. Със сигурност не олицетворението на добродетелта, което Бони бе чула да възхваляват този следобед.

— Ще се върна бързо — обеща Род и затвори вратата след себе си.

Когато Бони се върна в кухнята, Сам все още си седеше на масата, наведен над храната, светлината от лампата над главите им подчертаваше среднощносиньото на косата му.

— Радвам се, че все пак някой има апетит — каза тя.

Сам се извърна, оранжевият сос се бе размазал покрай устните му, като плътно червило, същият оттенък, който носеше майка му, същият оттенък, който носеше, когато умря.

Бони без да иска отстъпи назад, сякаш бе видяла призрак. Сам се усмихна, нещо висеше от дясната му ръка като джобен часовник на верижка, само дето не беше джобен часовник, осъзна Бони и се хвана за стомаха. Беше опашка.

— О, господи — възкликна тя. — Кажи ми, че не е онова, което си мисля.

— Това е просто един дребен бял плъх — отвърна Сам, като се смееше. — Оставих го да си гризне малко сладко-киселичко свинско. Нещо като последно хапване, преди да нахраня с него Л’ил Абнър. — Той се изправи и Бони се опита да не забелязва лекото оранжево ореолче около потрепващия нос и устата на обречения плъх. — Искаш ли да гледаш?

— Не, благодаря ти — прошепна Бони, докато Сам излизаше от стаята. После се отпусна върху един от кухненските столове, срещу призрака на Джоун и зачака Род да се прибере.

[1] Чоу мейн — китайско ядене от задушени или изпържени зеленчуци, покрити с нарязано на тънки ивици пиле, скариди и др. и сервирано с пържена юфка. ↑

Девета глава

На следващата сутрин в понеделник, точно в седем и двайсет и една Бони спря колата си на паркинга за учителския персонал пред уестънската гимназия. „Часовникът в колата ми е електронен“, спомни си тя, че беше казала на полицията неотдавна. И после се бе разсмяла. Не дълго, нито много силно. Просто достатъчно дълго, за да засили любопитството им и достатъчно силно, за да събуди подозренията им. Бяха се връщали отново през празниците, за да я разпитват пак, като покриваха същата позната територия и вероятно се надяваха, че ще си противоречи, ще каже нещо достатъчно уличаващо, достатъчно, за да послужи като оправдание за капитан Махони да стегне чифта белезници, които постоянно висяха от колана му около китките й и да я отведе. Явно изобщо не ги беше грижа за евентуалната опасност, в която можеха да се намират тя и дъщеря й, опасността, за която Джоун я бе предупредила. Вероятно смятат, че съм си съчинила всичко, помисли си Бони, обезсърчена от това колко малко бе разкрила полицията в разследването си, освен заключението на експертизата, че Джоун е била убита с куршум от 38-калибров револвер — твърде вероятно същият, който все още бе зарегистриран на името на Род.

— Ей, госпожо Уилър — провикна се някой, когато Бони стигна до външната врата на високата етаж и половина червеникава тухлена сграда. — Нека да ви отворя.

Бони се извърна и видя Мъглата да тича към нея. Е, не точно да тича, помисли си тя, докато го наблюдаваше, хипнотизирана от непринудената арогантност в походката му. По-скоро да галопира. Лъскав, мускулест бял жребец, облечен целия в черно, напълно влязъл в ритъма на собственото си тяло.

— Изглеждате наистина чудесно днес, госпожо Уилър — каза той, като дръпна тежката врата и застана встрани, така че Бони да може да влезе първа. — Хубаво е, че се върнахте — продължи той, докато влизаха в бюфета.

Бони се усмихна.

— И какво мога да направя за теб, Хейз?

Мъглата сведе глава, гласът му беше дразнещо тих, така че тя трябваше да се наклони към него, за да го чуе.

— Нали не очаквате онова есе за днес, а? — попита той.

Тя едва не се разсмя, щеше да го направи, ако не беше внезапното напрежение върху лицето на момчето, забележимото сковаване на усмивката му.

— Страхувам се, че да — отвърна му тя, шумът и миризмите в помещението се скупчиха около нея. — Имахте повече от месец.

Мъглата не каза нищо, едва доловима мазна гримаса замести замръзналата усмивка, докато той бавно, заднешком се вмъкна в група ученици, които се въртяха наоколо. Бони го видя как изчезва, плъхът е погълнат от гигантската змия, помисли си тя, почувства се някак неловко от срещата им, въпреки че не беше сигурна точно защо. Излезе от бюфета, кимна на няколко момчета, които се боричкаха в единия ъгъл и продължи бързо по коридора. Дългата неонова светлина се движеше по средата на високия таван, като единствено платно на магистрала и хвърляйки сенки по жълтите тухлени стени, придаваше свръхестествен блясък на големите фотографии в рамки от последния завършил випуск — усмихнатите им глави, отрязани и покачени в поредица малки чисти овали, висяха пред вратата на учителската стая. Бони бутна вратата и се запъти право към каната на страничния плот, в която се процеждаше кафето. Бързо си наля една чаша.

— Здравейте на всички — каза тя, без да се обръща конкретно към никого и се запъти към един стол до дългата стена с прозорци. Гледката — малък вътрешен двор с едно-единствено дърво — едва ли можеше да се нарече живописна.

Имаше около половин дузина учители, пръснати из предимно синьо-бежовата стая, няколко се бяха събрали на разговор около охладителя за вода, други бяха явно погълнати от сутрешния вестник, съвсем точна картина на обичайната незаинтересованост. Вяли „здрасти“-та достигнаха до ушите й. Някой попита как е, тя отвърна добре.

— Хубаво е да се върнеш отново — каза Бони, без някой да я пита, като забеляза, че Джош Фрийман го няма наоколо.

— Сигурно е било ужасно — предположи Морийн Темпълтън, учителка по физика със ситно къдрава руса коса и обратна захапка и всички кимнаха, допълнителни подробности не се изискваха.

— Да, беше — съгласи се Бони.

— А полицията…?

— Още нищо — отвърна Бони.

— Трудна седмица? — попита Том О’Брайън, подходящо мрачен за учител по драматично изкуство.

— Истински ад.

— Е, всичко, което бихме могли да направим, за да помогнем… — предложи Морийн Темпълтън, докато останалите кимаха.

— Благодаря ви.

— Сам е в напредналия ми клас — заяви Том О’Брайън. — Истински талант е, роден актьор. Как се справя?

— По-добре, отколкото можете да очаквате — отвърна Бони, все още не беше сигурна как да тълкува поведението на Сам. Полицията беше освободила колата на Джоун и Сам щастливо бе предложил да кара и взема сестра си от училището й в Нютън през остатъка от учебната година. — Познаваше ли майка му?

— Срещнах я на една родителско-учителска среща през ноември. Изглеждаше доста приятна жена. — Том О’Брайън поклати глава. — Ужасно нещо. Трудно за вярване.

Явно не беше останало нищо повече за казване и стаята замлъкна. Постепенно всеки се върна към каквото там си правеше преди влизането на Бони. Бони се протегна за частта от „Бостън Глоуб“, която лежеше върху пластмасовата масичка за кафе пред стола й, прелисти го набързо, почувства се облекчена, че името й вече не е на първа страница. Други убийства, по-кървави, по-сензационни, бяха изместили нейното, вече остаряло: убийство-самоубийство в Уолтмън; престрелка от коли на улица „Нюбъри“; двойка — намушкана, докато си ядяла десерта в моден ресторант.

Бони набързо замени първата част за светската притурка и прегледа рецептите за нискомаслени шоколадови сладки с орехи и високоцелулозна ябълкова шарлота, пропусна статията за секса и възрастните хора, и се съсредоточи върху „Домашен лекар“, статия със съвети, която си деляха двама лекари, вътрешни болести — д-р Рита Уърмън и семеен терапевт — д-р Уолтър Грийнспун.

Какво правеше името на доктор Грийнспун в тефтерчето с телефони на Джоун?

„Скъпи д-р Грийнспун — започваше първото писмо, — майка съм на хиперактивно седемгодишно момиченце, което побърква мен и моя съпруг. Отказва да става сутрин, крещи, когато я водя на училище, не иска да яде вечерята си, нито да си ляга. Двамата със съпруга ми сме напълно изтощени и постоянно се хващаме един-друг за гушите. Страхувам се, че бракът ни няма да преживее това дете и не знам какво да направя.“

„Скъпа отчаяна майко — започваше отговорът на д-р Грийнспун. — Вие и вашият съпруг трябва да се научите да действате като едно цяло…“

— Извинете, госпожо Уилър — прекъсна я някакъв глас.

Бони погледна нагоре, вестникът падна в скута й. Джош Фрийман стоеше пред нея, висок и приведен, със срамежлива усмивка на устните и имаше трогателно момчешки вид, въпреки че нещо в държанието му я предупреждаваше да не се приближава прекалено близо.

— Г-н Фрийман — отвърна тя неловко.

— Казахте, че бихте искали да разговаряте с мен.

— Да, ако нямате нищо против. — Бони кимна към стола до нея. Джош Фрийман се поколеба, после седна. — Как намирате уестънската гимназия? — попита Бони, не беше сигурна как да започне, чувстваше се толкова неудобно, като че ли това беше първата им любовна среща. Какво правеше? Защо бе поискала да говори с него? За какво точно бе искала да разговаря с него?

— Много ми харесва — отвърна й Джош Фрийман. — Много талантливи, творчески настроени деца. Не трябва да правя кой знае какво, за да ги подтикна. Но мисля, че не за това искахте да говорите с мен, нали?

Значи, той не си пада по бъбренето, помисли си Бони, черта, която по принцип обожаваше.

— Бях изненадана да ви видя на погребението на Джоун Уилър — престраши се тя.

Джош Фрийман не отвърна нищо.

— Не знаех, че сте приятели.

Пак нищо.

— Вие не казвате нищо — продължи Бони, като се взираше в устните му, почти я беше страх да го погледне в очите.

— Не сте ме попитали нищо — отвърна й той.

Тя се усмихна, разбра, че трябва да бъде конкретна, ако се надява да научи нещо, въпреки че точно онова, което се опитваше да разбере, я притесняваше.

— Колко добре познавахте Джоун?

— Запознахме се през ноември на една родителско-учителска среща. Говорили сме няколко пъти след това.

— Тя имаше вашия домашен телефонен Номер.

— Да, имаше го.

Бони си пое дълбоко въздух и се насили да го погледне в очите, за миг се сепна от чистотата им, от настоятелността, с която той отвърна на погледа й.

— Не ме улеснявате кой знае колко.

— Не се опитвам да ви затруднявам — отговори той. — Просто не съм сигурен какво целите.

— Полицията свърза ли се с вас?

— Говорих с тях, да.

— Мога ли да ви попитам за какво?

— Не можете — отвърна сухо той.

Бони почувства как бузите й почервеняват.

— Знаехте ли за отношенията ми с Джоун? — попита тя.

— Знам, че сте омъжена за бившия й съпруг.

— Джоун ли ви каза това, или полицията?

— Джоун ми каза.

— Какви точно бяха вашите взаимоотношения с Джоун?

— Не съм убеден, че това ви влиза в работата — отсече Джош Фрийман, като погледна към големия часовник на стената. — А и звънецът всеки момент ще бие. Трябва да тръгвам.

— Имаме още пет минути.

— Какво по-точно за отношенията ми с Джоун искате да знаете?

— Значи, имало е отношения — заяви Бони.

Той не каза нищо.

— Говорила ли ви е някога за мен? — попита Бони. — Или за дъщеря ми? Казвала ли ви е някога, че мисли, че може би сме в опасност?

Разтревожен поглед проблесна за миг в очите на Джош Фрийман, после изчезна.

— Не съм сигурен, че разбирам накъде биете — отвърна той, като се изправи — и усещам, че започвам да се чувствам много неловко от този разговор. Наистина трябва да отивам към стаята си.

Бони веднага се изправи на крака.

— Можем ли да поговорим след училище?

— Не мисля.

— Моля ви.

— Ще видим — отвърна той, явно ядосан. Преди да може да настоява повече, Джош Фрийман вече си бе отишъл.

* * *

Бони си пое дълбоко въздух и отвори вратата на класната стая. Учениците, които все още стояха скупчени пред дългия страничен прозорец, се втурнаха към местата си. Бяха разнородна група, с всевъзможни на цвят коси, дънкови дрехи и изложени на показ различни части от тялото. Горе-долу равен брой момчета и момичета от сравнително заможни семейства, твърдо решени да изглеждат възможно най-изпаднали. Празните им очи отразяваха колективен цинизъм, несвойствен за годините им. Какво стана със сладките деца от шейсетте години, почуди се Бони.

Имаше кикотене и много нервни погледи, докато Бони разглеждаше лицата на двайсет и четиримата ученика в първоначалния й подготвителен клас по английска литература. От дъното на стаята Мъглата премигваше и клатеше нагоре-надолу глава, подобно марионетката на човек, който говори през корема си. Бони отиде до катедрата и се намести на мястото си. Бързо провери наоколо, за да се увери, че всичко е така, както го е оставила. Черната дъска беше изтрита; дъската за съобщения на източната стена представляваше познатото разнообразие от карти, обявления и театрални програми. ЛИТЕРАТУРАТА ПРЕЗ ВЕКОВЕТЕ, 1400 — 1850 г., гласеше едното обявление. До него имаше нарисувани от учениците плакати, илюстриращи някои от нещата, които изучаваха класовете й: „Спасителят в ръжта“, „Знам защо пеят птиците в клетка“, „Сирано дьо Бержерак“, „Макбет“.

— Какво прави заместникът с вас миналата седмица? — попита тя, като вдигна екземпляра си от „Макбет“.

— Не беше кой знае какво — отвърна някой и се разсмя.

— Вън, вън, проклето леке — изрева Мъглата. Нов смях.

— Беше доста некадърен — заяви едно от момичетата на първия ред. — През по-голяма част от времето просто ни караше да се занимаваме сами.

— Добре. Тогава не би трябвало да има никакви извинения за това, че не сте си предали есетата днес — припомни им Бони. Последва серия от високи въздишки. — Междувременно, нека да обърнем на страница седемдесет и втора.

Една ръка се вдигна и се заразмахва из въздуха.

— Да, Кати?

— Как се чувства човек, когато открие труп? — попита стеснително момичето.

Настъпи момент на слисано мълчание. Е, разбира се, би трябвало да са любопитни, осъзна Бони. Чели са вестниците, знаят всичко за убийството на Джоун, наясно са, че тя е намерила тялото.

— Ужасно — отвърна Бони на момичето. — Беше ужасно.

— Тялото студено ли е на пипане? — попита друго момиче.

— Хладно е — отвърна й Бони.

— Хладно — повториха в хор гласове.

Хладно, помисли си Бони. Дали не бяха изтълкували думата като готино[1]?

— Вие ли го направихте? — Гласът беше мъжки и преднамерено предизвикателен. Без дори да трябва да поглежда, Бони знаеше, че принадлежи на Мъглата.

— Съжалявам, че трябва да ви разочаровам — отвърна тя, като се бореше да запази гласа си спокоен, — но отговорът е не. А сега, мисля, че е време да се върнем към страница седемдесет и две. — Бони прелисти набързо малкия текст, ръцете й видимо трепереха. — Монологът на Макбет в началото на страницата.

Тя погледна към прозореца, беше доволна от настъпването на пролетта. Въпреки по-ниските от нормалните за сезона температури, дърветата бяха целите напъпили, част от тях дори — вече цъфнали. Сякаш някой е прокарал пръст през рисунка с тебешир, помисли си тя, и е размазал контурите на клоните, обгръщайки ги с мека зелена мъгла. Това е любимото ми време, каза си Бони, докато наблюдаваше как няколко момичета тичат през голямото задно игрище, явно закъснели за час. Едно от момичетата си изпусна тетрадка и трябваше да се върне тичешком назад, за да си я вземе. Бони я проследи с поглед, видя как се наведе напред, късата й черна пола се вдигна, за да разкрие чифт карирани боксьорски гащета. Бони се усмихна, готова вече да насочи вниманието си обратно към текста, когато нещо друго привлече погледа й: в отдалечения край на игрището стоеше някакъв мъж, не съвсем скрит от дърветата. Момичетата ли гледа, почуди се Бони. Или нещо друго?

Тя отиде до прозореца, наведе се напред и долепи нос почти до стъклото. Сякаш разбрал, че го наблюдават, мъжът се отдръпна от дърветата и излезе от сянката, позволявайки й да го огледа добре. Носеше жълто-кафяв на цвят анорак върху чифт сини джинси, големи слънчеви очила прикриваха очите му. Огледални слънчеви очила, Бони вече знаеше. Като дишаше тежко, тя отстъпи назад и се блъсна в чина на един от учениците.

— Госпожо Уилър, добре ли сте? — попита някой.

— Трейси, оставям те да ме заместваш, докато се върна — отвърна Бони, вече на път към вратата. — Работете върху есетата си — нареди тя.

— Какво става? — прошепна някой.

— Кой е онзи човек? — попита друг.

Бони се запъти бързо надолу по коридора към външната врата, като имаше предвид надписа, който забраняваше да се тича по коридорите. Отвори я и се затича през черното игрище към дърветата, където бе видяла мъжа.

Само дето него го нямаше вече там.

Бони спря, направи пълен кръг, после отново се извърна. Господи, проклет да е, помисли си тя, гневни сълзи бликнаха от очите й. Нямаше да му позволи да направи това. Нямаше да му позволи да си играе игрички с главата й.

— Ник! — провикна се Бони, вятърът понесе гласа й през игрището, подобно на футболна топка, стисната под мишницата на нападателя. — Ник, къде си? Знам, че си тук. Видях те.

Чу се шум от провлечени стъпки. Тя се извърна, като примижа с очи срещу слънцето, докато един мъж лениво се приближаваше към нея. Бони сви ръце над очите си и се напрегна да различи лицето му.

— Нещо не е наред ли? — попита мъжът.

Дори и преди да бе видяла лицето му, знаеше, че това не е Ник. Гласът изобщо не бе неговият. Беше мил и загрижен, две прилагателни, които никога не би могла да използва за брат си.

Бони се приближи към тъмнокосия мъж на средна възраст, който беше облечен в сивата униформа на училищен пазач.

— Видяхте ли един мъж да се спотайва тук? — Тя махна неопределено към дърветата. — Висок, русоляв, с огледални слънчеви очила — продължи, сигурна за слънчевите очила, въпреки че всъщност не би могла наистина да бъде съвсем сигурна. Ник винаги бе предпочитал огледалните слънчеви очила. По този начин никой не би могъл да види очите му. Огледалото на душата, помисли си тя. Само дето той нямаше такава.

Пазачът поклати глава.

— Съжалявам, но не. Никого не съм видял. Ала мога да кажа, че не ми е особено приятно да чуя, че някой се спотайва наоколо. Ще си държа очите отворени. Това поне е сигурно.

Бони хвърли за последно поглед към мястото, после неохотно се отправи обратно към училището, знаеше, че учениците й я наблюдават през прозорците на класната стая. Може би се бе припознала. Може и да не беше Ник. Всъщност, какво би правил той тук отвън? Не, по всяка вероятност беше плод на въображението й. Сянка, от която бе изваяла човек, като от парченце глина. Всъщност, там не бе имало никой. Само дето и други от класа й също го бяха видели. „Кой е онзи мъж?“, смътно си спомни, че беше попитал някой.

— Тръгна си веднага, щом вие изтичахте навън — посрещна я Мъглата на влизане в стаята.

— Видяхте ли накъде отиде? — попита Бони.

— Към паркинга — отвърна някой.

— Кой беше? — попитаха едновременно няколко гласа.

Бони вдигна ръце във въздуха.

— Някой, който си мислех, че познавам. Както и да е, стига толкова. Моля, обърнете на страница седемдесет и втора и нека да започнем с този монолог.

* * *

В края на часа, Мъглата бавно се запъти към нея, едната му ръка беше пъхната в страничния джоб на черните му джинси, в другата държеше поставката си за писане, от която стърчаха няколко единични бели листа. Той спря на няколко сантиметра от лицето й, вездесъщият мирис на марихуана го обгръщаше подобно на втора кожа.

— Хм, хм, госпожо Уилър — започна той. — Нямах възможност да напиша онова есе, трябва ми още малко време.

— Разполагаше с повече от достатъчно време — напомни му Бони.

— Е, миналата седмица беше бая заета, там, с убийството и всичко останало — отвърна й той.

Бони отвори уста да каже нещо, но веднага отново я затвори. Наистина ли използваше убийството на майката на приятеля си като извинение, че не е завършил навреме домашното си по английски? И наистина ли това я изненадваше?

— Не съм убедена, че те разбирам.

— Имам нужда от още време.

— Знаеш правилата, Хейз. Губиш точки за всеки ден закъснение на домашното ти.

— Вижте, наистина трябва да мина този курс.

— Тогава наистина трябва да започнеш да работиш.

— Не бъдете такава натегачка — измърмори с крайчеца на устата си Мъглата.

— Моля?

— Майката на Сам беше натегачка — продължи Мъглата, очите му бяха приковани към нейните — и вижте какво стана с нея.

За миг Бони беше прекалено смаяна, за да проговори.

— Какво се опитваш да кажеш?

— Наистина трябва да мина този курс — повтори той и излезе от стаята.

* * *

В края на дългия ден Бони седеше в учителската стая, пиеше третата си чаша кафе и се опитваше да се отпусне. Не беше скроена за цялата тази интрига. Тя обичаше нещата да са прости и ясни. Без увъртания и догадки. Това беше една от причините, поради която винаги бе имала проблеми с поезията. „Защо просто не кажат каквото имат да казват?“, често се бе улавяла, че се пита тя — същият въпрос, който си задаваше и сега. Помисли си за Джош Фрийман и за отказа му да й се довери, за брат й, който дебнеше из храстите като някой изнасилвач на деца, за Мъглата, с неговите прикрити заплахи.

Вероятно трябваше да се обади в полицията, да докладва за странните му подмятания, макар да се съмняваше, че това би довело до нещо. Полицията бе дала ясно да се разбере, че тя все още е главният им заподозрян. „Ами опасността, за която говореше Джоун? — не преставаше да ги пита тя. — Опасността за мен и за детето ми?“ На това те не отговаряха нищо. Нямаше ли кой да й даде някакви задоволителни отговори?

Погледна часовника си. Минаваше три. Къде ли беше Джош Фрийман? Не се ли бе съгласил да поговори пак с нея след училище?

Явно не, трябваше да се примири. Не се беше съгласил на нищо подобно. Всъщност, нямаше никакво желание да разговаря отново с нея, отвърна само с равнодушното „ще видим“, когато го притисна.

Бони се огледа из стаята, следобедното слънце хвърляше светли петна върху набиващите се на очи грозни синкавобежови пердета, дръпнати в двата края на дългия прозорец. Антъни Хигуера, учител по испански, проверяваше контролни в другия край на стаята; Робърт Чаплин, учител по химия, четеше сутрешния вестник и клатеше глава. Джош Фрийман го нямаше никакъв.

Интересен мъж е, реши Бони, една загадка, внимателен, но сдържан, въпреки че нещо в погледа му й казваше, че невинаги е бил такъв. Откакто бе дошъл в уестънската гимназия, се движеше предимно сам, сякаш го беше страх да позволи на някой да се приближи прекалено близо. Спомни си, че бе чула, че жена му била умряла при някакви ужасни обстоятелства, но доколкото знаеше, той никога с никого не бе говорил за това, или за каквото и да е друго отличния си живот.

Колко от личния си живот, почуди се тя, бе споделил с Джоун?

Може би я чакаше в класната си стая, хрумна й изведнъж и Бони толкова рязко скочи от стола си, че за малко не го събори. Определено си заслужава да проверя, реши тя, докато излизаше от учителската стая и се запътваше надолу по коридора към стълбището в дъното на училището. Дори и да не я чакаше, може би щеше да успее да го хване, преди да си е тръгнал…

— О, госпожо Уилър — извика женски глас.

Бони се извърна и видя една от секретарките, пълничка млада жена, облечена цялата в червено, да тича след нея. Домат с крака, помисли си Бони, докато жената се приближаваше с ръка на сърцето, за да успокои дишането си.

— Случило ли се е нещо?

— Обадиха се от детската градина на дъщеря ви. Искат да им позвъните възможно най-бързо. Те…

Бони не даде на разтревожената млада жена възможност да довърши изречението си. Тя се втурна в кабинета й и грабна първия телефон, който й падна под ръка.

— Неприятности ли? — попита Рон Моше, който излезе от кабинета си в чакалнята.

— Клер Епълбай, ако обичате — каза Бони в слушалката, като прие загрижеността на шефа си с леко повдигане на рамене. — Бони Уилър се обажда.

— Госпожо Уилър — отвърна гласът на Клер Епълбай секунда по-късно. — Благодаря ви, че се обадихте толкова бързо.

— Какво се е случило? Аманда добре ли е?

— Добре е вече. Не искам да се тревожите.

— Какво искате да кажете, че вече е добре?

— Имаше произшествие.

— Произшествие?

— Искам да подчертая, че дъщеря ви е невредима…

Ако жената бе добавила още нещо, то Бони не я чу. Тя вече беше затворила слушалката и се бе втурнала надолу по коридора към колата си.

[1] Хладно (cool — англ.) има значение и на „готино“. ↑

Десета глава

Училището, в което се помещаваше детската градина на Аманда, представляваше двуетажна червена тухлена сграда с множество прозорци и се намираше на улица „Скуул“, обикновено на две минути път с кола от уестънската гимназия. Бони стигна дотам за по-малко от шейсет секунди.

Тя зави с колата си по дългата алея, спря я на паркинга отстрани на училището и се затича по малката уличка, по прякор „Азбука“, към детската градина, която се намираше на гърба на училището, до игрището.

Бони веднага забеляза дъщеря си през прозореца, отвори стъклената врата със значително повече сила, отколкото бе необходимо и едва не падна в просторната стая. Аманда погледна нагоре от миниатюрната масичка, където си играеше с купчинка цветни блокчета от строител.

— Мамо! — провикна се детето, думата прокънтя от удоволствие.

Аманда беше облечена с непознат син гащеризон и червена блузка, русата й коса бе прибрана от лицето и хваната с чифт червени шнолки. Не беше ли облякла тази сутрин Аманда в зелен памучен гащеризон? Чии дрехи носеше дъщеря й?

Една от учителките, млада жена с къдрава тъмна коса и яркожълта рокля, седеше на малко столче до Аманда. Бони се бореше с паметта си за името й и си го спомни чак когато Аманда дойде с подскачане при нея.

— Какво се е случило, Сю? — попита Бони жената, взе Аманда в прегръдките си, очите й бързо огледаха лицето и тялото на детето за някакви следи от наранявания, ръцете й опипаха чуждите дрехи.

— Един лош човек хвърли нещо по мен — каза Аманда.

— Какво искаш да кажеш? Кой е хвърлил нещо по теб? Какво са хвърлили?

— Нека да извикам госпожа Епълбай — отвърна възпитателката. — Каза да я уведомим веднага, щом дойдете.

— Добре ли си? — попита Бони дъщеря си, треперещите й ръце внимателно проследиха нежните черти на детското личице, сърцето й биеше лудо в гърдите. Трябва да се успокоя, каза си. Трябваше да остане спокойна, поне докато разбере точно какво се бе случило.

Някой беше хвърлил нещо по дъщеря й. Някой се бе опитал да навреди на нейното невинно малко детенце. Не, това беше невъзможно. Трябва да е станало по някаква случайност. Защо би искал някой да причини зло на едно тригодишно дете?

Намирате се в опасност, Джоун я бе предупредила. Ти и Аманда.

— Не — прошепна тя и настръхна. Не можеше да бъде.

— Какво, мамо?

— Госпожо Уилър — заговори изведнъж Клер Епълбай и сепна Бони, която нито я бе видяла, нито я бе чула да влиза. — Съжалявам за случилото се. — Клер Епълбай беше висока жена на средна възраст, плоска отпред и с широки хълбоци. Бе облечена в семпла светлосиня рокля с копчета отпред, която за жалост подчертаваше и двете.

— Какво по-точно се е случило? — Бони зърна нещо лепкаво, което покриваше няколко кичура коса зад лявото ухо на дъщеря й.

— Може би Сю би могла да изведе Аманда навън — предложи любезно Клер Епълбай.

Аманда се вкопчи още по силно за врата на Бони, заплашвайки да й прекъсне достъпа на въздух. Подобно на боа, помисли си Бони смутено, като внимателно охлаби ръцете на детето.

— Всичко е наред, съкровище — каза тя на дъщеря си и я свали на земята. — Ще се забавя само няколко минути. После ще идем да купим сладолед.

— Ягодов?

— Щом искаш.

— Един лош човек ме заля с кръв.

— Какво?

— Сю — намеси се Клер Епълбай, ръката й нервно се вдигна към русата й коса, — моля те, отведи Аманда на площадката.

— Искам да ида на люлките — заповяда Аманда.

— Ще те полюлея — отвърна Сю.

Детската площадка беше оборудвана с огромна катерушка, три пързалки с различни форми и размери, голям пясъчник и няколко чифта люлки. Бони загледа как Сю слага дъщеря й в една от по-малките люлки, усети, че сдържа дъха си — болеше я и се бе стегнал на възел вътре в гърдите й. Искаше да потърси отговорите на стотици въпроси, които пулсираха в съзнанието й, но не беше в състояние да намери гласа си. Сълзи се стичаха по лицето й и изчезваха в деколтето й, под яката на бялата блуза. Не плачи сега, увещаваше се мълчаливо тя. Сега не е време за сълзи.

— Не е толкова лошо, колкото звучи — побърза да я увери Клер Епълбай.

— Какво точно се е случило тук? — прошепна Бони, всяка дума стържеше като с нож в гърлото й.

— Знаете, че непрекъснато държим децата под око…

— Знам. Точно затова не разбирам…

— Толкова съжалявам, госпожо Уилър. Виждам колко сте разстроена. Знам, че моментът беше ужасен за вас. Следях вестниците…

— Моля ви, кажете ми какво точно се е случило — настоя Бони.

— Децата бяха навън на площадката — започна веднага Клер Епълбай. — Сю и Дарлийн бяха с тях. Явно Аманда се е отклонила към алеята. Тя казала по-късно на Сю, че някой я извикал по име.

— Някой я е извикал?

— Така твърди тя.

— Каза ли кой?

— Не знаела. Явно, който и да е било, бил е с качулка или с нещо друго и когато Аманда се приближила достатъчно близо, той просто излял една кофа с кръв върху главата й.

— Кофа пълна с… кръв? — попита Бони, с невярващ глас.

— Ние мислим, че е било кръв — тихо отвърна Клер Епълбай. — Не сме съвсем сигурни. Беше наситено и червено и първоначално сметнахме, че може да е боя, но… — Гласът й заглъхна.

— Но…?

— Не беше боя. Сю каза, че едва не припаднала, когато видяла Аманда, защото решила, че е паднала и си е счупила главата. Не разбрахме, че всъщност не се е ударила, докато не измихме по-голяма част от нея. Беше по цялото й лице и по дрехите. Прибрахме дрехите й в найлонова торба — добави Клер Епълбай.

— Чакайте малко — заяви рязко Бони, имаше нужда да подреди фактите в главата си. — Казвате ми, че е имало някакъв непознат в алеята, с качулка, който е носел кофа с кръв и никой не го е забелязал?

— Боя се, че е точно така — призна Клер Епълбай.

Бони усети, че краката й омекват, помисли си, че може да я подведат и се протегна за нещо, за което да се хване. Нямаше нищо. Тя се препъна и залитна към една от малките масички.

— Защо не седнете? — Клер Епълбай й помогна да се настани на едно от малките столчета и направи опит да седне до нея, широкият й задник отказваше да се закрепи на малката седалка. — На Аманда нищо й нямаше — каза жената, както бе казала и по-рано. — Беше просто уплашена.

Бони се огледа безпомощно из стаята, разсеяно поглъщайки с поглед многобройните фантастични коли, които висяха от тавана, големите хартиени букви по продължение на стените, ярките плакати с диви животни, кутиите с играчки, серията изпъкващи рисунки, нарисувани с пръсти, закачени на отсрещната стена.

— Преди колко време стана това?

Клер Епълбай погледна часовника си.

— Не много отдавна. Преди двайсет минути, може би. Най-много — половин час. Изчистихме я и ви се обадихме.

— Обадихте ли се в полицията?

Клер Епълбай се поколеба за миг.

— Решихме да се свържем първо с вас. Естествено, ще съобщим за станалото.

— Мисля, че трябва да се обадим в полицията — заяви Бони, като се взираше в дъщеря си през прозореца. Тя крещеше и се смееше от удоволствие, когато летеше високо нагоре във въздуха, грозната случка беше на земята и забравена.

* * *

— Имате ли някаква представа кой може да го е направил? — питаше капитан Махони. Зад него стоеше приятелят му, детектив Хейвър от уестънската полиция. Тъй като наскорошният инцидент бе станал в Уестън, а не в Нютън, беше обяснил капитан Махони, технически бе извън неговите правомощия.

Бони поклати глава. Защо я питаше това? Как би могла да има някаква представа кой би могъл да направи такова ужасно нещо?

— Трябва ли да я заведем в болница? — попита Бони. — Трябва ли да й бъдат взети проби за СПИН?

— Защо не почакаме и не изследваме първо кръвта? — предложи капитан Махони, гласът му беше внимателен. — Има голяма вероятност кръвта да не е човешка.

— Какво искате да кажете?

— В околността има доста ферми, госпожо Уилър — напомни й детектив Хейвър. Той беше набит мъж, среден на ръст, кожата му — с цвят на тъмен шоколад. — Има ферми около Истън, където дори сами си колят добитъка.

— Истън? — повтори вцепенено Бони.

— Баща ви живее в Истън, нали? — отбеляза нехайно капитан Махони.

Прекалено нехайно, помисли си Бони и като си спомни за брат си, който дебнеше между дърветата зад училището по-рано този ден, се разтрепери.

— Говорихте ли с него? — попита Бони.

— Набързо.

— А с брат ми?

— И с него също.

— Е, и? Имаше ли да ви каже нещо интересно?

— Защо сама не попитате брат си?

Бони преглътна, погледна към дъщеря си, която сега висеше с главата надолу от една от високите пръчки на катерушката, възпитателката се въртеше притеснено около нея, ръцете й образуваха предпазен пояс.

— С брат ми не сме във възможно най-добрите отношения, капитане — отвърна му Бони.

— Мога ли да попитам защо?

— Видяхте албума с изрезки на Джоун — припомни му Бони. — Бих казала, че отговорът е очевиден сам по себе си.

— Мислите ли, че той има нещо общо със смъртта на Джоун Уилър?

— А вие?

— Брат ви има алиби за времето, когато е била убита госпожа Уилър — отвърна й капитанът.

— Така ли?

— Изглеждате изненадана.

— Нищо свързано с брат ми не ме изненадва.

— Сега пък изглеждате разочарована.

— Предполагам, че е по-добре да си държа устата затворена — каза Бони и видя как капитан Махони се усмихва. Иска му се да ме хареса, помисли си Бони. Иска му се да вярва, че нямам нищо общо със смъртта на Джоун.

— Имате ли причина да смятате, че може да е замесен в случилото се следобед?

— Защо Ник би искал да нарани дъщеря ми? Той никога дори не я е виждал — отвърна Бони, повече на себе си, отколкото на полицаите. И все пак, той бе само на няколко пресечки оттук тази сутрин. Той ли беше опасността, за която Джоун се бе опитала да я предупреди?

Какво я спираше да каже това на полицията? Възможно ли беше още да се опитва да защитава по-малкия си брат?

Ти си добро момиче, чу майка си да шепне. Бони отхвърли гласа настрани с едно тръсване на глава.

— Мислите ли, че случилото се с Аманда може да е някаква глупава детска магария? — попита Бони с надежда в гласа, като грубо отхвърли настрани здравия разум.

Капитан Махони разхлаби вратовръзката си на черни и червени райета, дръпна яката на бялата си риза от изпъкналата си адамова ябълка.

— Предполагам, че някой може да е прочел за вас във вестниците и да е решил гадно да се позабавлява — отвърна капитан Махони, явно мислеше на глас. — Има доста побъркани наоколо, дори и в едно такова предполагаемо безопасно убежище като Уестън.

Бони кимна. Не можеше да се отрече истинността на думите му. Вече никъде не беше сигурно, дори и в „такова безопасно убежище“ като Уестън, където се бяха преместили, когато тя забременя. Бостън вероятно не беше най-доброто място за отглеждане на деца, бяха решили неохотно двамата с Род и бяха избрали Уестън, защото, въпреки близостта му до града, приличаше повече на селце. Всяка къща бе разположена на акър и половина земя и имаше изобилие от дървета, езерца и хубав чист въздух. Идеалното място за отглеждане на деца. Само на петнайсет минути път от града. На един хвърлей от приятелите им Даяна и Грег. Достатъчно далече от Нютън и Джоун. Дори още по-далече от Истън и онова, което беше останало от семейството й.

Само дето Даяна и Грег се бяха развели скоро след раждането на Аманда и сега Даяна прекарваше по-голямата част от времето си в града. И се оказа, че нищо не може да бъде достатъчно далече нито от роднините й, нито от бившата жена на Род. Миналото е винаги по-близо, отколкото си мислиш, заключи Бони.

— Съжалявам, попитахте ли ме нещо? — Бони осъзна, че се е отплеснала.

— Попитах ви, дали сте популярна в училище? — повтори капитан Махони.

— Популярна?

— Дали учениците ви обичат, госпожо Уилър.

— Така мисля — заекна тя. — Така ми се иска да мисля — доуточни веднага, като се сети за Мъглата. Припомни си как се бе приближил към нея и спрял на сантиметри от лицето й. Възможно ли бе той да е отговорен за нападението над дъщеря й? Възможно ли бе да има нещо общо със смъртта на Джоун? Възможно ли беше той да е опасността, за която бе споменала Джоун? — Има едно момче — продължи Бони, — Харолд Глисън. Всички го наричат Хейз Мъглата. Той е от предпоследния ми клас. Създава ми малко проблеми и е познавал Джоун. Приятел е на Сам, доведения ми син — добави тя, усети думата някак груба върху езика си. Разказа на капитана точно какво й беше казал Мъглата тази сутрин, наблюдаваше го как си записва тази последна информация, лицето му — отчайващо лишено от всякакво изражение.

— Знаете ли къде живее Харолд Глисън? — попита той.

Бони затвори очи, опитвайки се да си представи адреса, изписан върху картона му.

— „Марш Лейн“ 18 — каза тя най-накрая, дъхът й застина в дробовете. — Истън.

Единайсета глава

Бони караше вече повече от час из широките криволичещи улици на Истън. Много от тях имаха същите имена като тези в Уестън: Глен Роуд, Бийч Роуд, Кънтри Лейн, Конкорд стрийт и т.н. Знаеше ги всичките. Не се бяха променили много за повече от трите години, през които не бе минавала по този път, всъщност, едва се бяха променили, откакто ги помнеше като дете. Какво правеше тук? Скоро щеше да се стъмни. По-добре беше да се прибира. Какво се надяваше да постигне с идването си тук?

Полицията й беше казала, че те ще се оправят с Хейз, че тя трябвало да се погрижи за дъщеря си, да й купи фунийката сладолед, която й била обещала. Беше го направила, после незабавно я бе завела при домашния им лекар, който я прегледа цялата, като заяви, че е в идеално здраве и посъветва Бони да почака, докато дойдат резултатите от клиничната лаборатория, преди да подложи Аманда на каквито и да било кръвни тестове. Детето било видяло достатъчно кръв за един ден, беше й казал лекарят.

Така че тя се прибра с дъщеря си у дома и когато отвори външната врата, се почувства като нежелан натрапник — враждебна рап музика гърмеше от спалните на горния етаж. Опита да се свърже с Род, но й казаха, че снима реклама и не може да бъде обезпокояван. Затова залиса Аманда на кухненската маса с няколко листа и кутия моливи и се опита да измисли какво биха искали Сам и Лорън за вечеря, спря се на домашно приготвени макарони със сирене. Всички деца обичат макарони със сирене, реши тя, докато се чудеше, дали пътят към сърцето на детето беше същия като този към сърцето на мъжа.

Род се обади тъкмо когато сядаха да вечерят и каза, че ще закъснее и просто ще хапне набързо един сандвич в студиото, щяла ли да се оправи сама с децата? Тя чу кикотенето на Аманда, обърна се и видя, как Сам прави муцуни с макароните си, докато Лорън снизходително се усмихва. В следващия миг и тримата правеха всевъзможни гримаси с макароните си, нещо, което би ужасило майката на Бони, но което изпълни нея самата с нещо близко до гордост — вечерята й имаше успех. Да, каза тя на Род, ще се оправи.

След вечеря Бони сложи Аманда да си легне, после се обади на Мира Герщайн, една възрастна жена, която живееше по-надолу на същата улица, и я помоли да дойде да я пази. Няма да се бавя — каза й тя, докато се чудеше къде ли всъщност отива, какво възнамерява да прави. Не се набърквай, чу Род да я смъмря, докато се качваше в колата си и излизаше на заден от алеята пред къщата на Уинтър стрийт. Но как би могла просто да си седи у дома и да бездейства, когато детето й беше изложено на опасност? Как би могла да се надява да изгради отново семейството си, докато призракът на Джоун не намереше покой, докато убиецът й не бъдеше заловен? Само тогава биха могли да продължат нататък, само тогава щяха да бъдат в безопасност.

— Е, какво точно си мислиш, че правиш? — попита Бони на висок глас, като още веднъж зави по Марш лейн и мина бавно покрай старите, обковани с дърво по края къщи, които неравномерно нарушаваха пейзажа. Търсеше с четири очи №18.

Беше най-старата къща на малката уличка или поне така изглеждаше, занемареността я бе покрила като втори пласт боя. Хейз живееше в тази къща с родителите на майка си, майка му го бе изоставила, след като тя самата била изоставена от баща му. Бони намали още, така че колата вече едва-едва пълзеше и се опита да надникне през прозорците без пердета на едноетажната къща. Но вътрешността бе потънала в мрак, не изглеждаше да има някой, въпреки че на алеята отпред беше паркиран стар син буик. Каква ли кола кара Хейз, запита сетя. Спря и се почуди дали да слезе, да почука на вратата и да поиска да разговаря с бабата и дядото на Хейз. Не помнеше изобщо да се бе срещала с някой от тях.

И каква полза щеше да има от това, запита се сама, като върна крака си на педала на газта. Какво точно възнамеряваше да попита? Къде ходи внука им след училище? Дали не са забелязали нещо странно в поведението му напоследък? Вярват ли, че е способен да извърши убийство?

Точно така, блестящо. Страхотна детективска работа. Остави полицията да се оправя с това, беше й казал Род и бе напълно прав. Тя бе свършила своята част, беше им казала всичко, което знаеше.

Само дето не им бе казала всичко, което знаеше.

Тя зави по Спрус стрийт, после отново по Елм стрийт и пак по Чери. Не им бе казала, че е видяла брат си. Зави отново по Медоу Роуд и спря на края на дългата улица.

Две дълги пресечки надясно и още една наляво и щеше да се озове там — пред старата тухлена къща, в която бе отраснала, къщата, която майка й беше завещала на брат й. Ник веднага се бе извъртял и я бе продал на баща им.

Само един завой надясно и още един, после трети наляво и щеше да бъде там. Няма да отида, реши Бони, макар да знаеше, че вече е тръгнала натам, към тази къща, тази призрачна къща, препълнена със скелети и сенки, именно към нея се бе насочвала през цялото време.

Караше, сякаш на автоматичен пилот, пръстите й едва докосваха въртящия се волан. Не беше ходила в къщата от смъртта на майка си. Съзнателно се бе отказала да мисли за нея, въпреки че понякога, когато затвореше очи и заспеше, тъмните стени от нейното детство се появяваха отново и се затваряха около нея като ковчег. Тогава виждаше претрупаните тапети на цветя, които винаги бе смятала за виновни за едва доловимата гадна миризма, просмукала се във всяка стая.

Какво правя тук, почуди се Бони. Когато спря колата пред къща №422 на Мейпъл Роуд, за миг изпита съмнение дали не е сбъркала, дали не е завила по погрешна улица.

— Какво са направили? — попита тя, като слезе от колата. Краката й потрепериха, когато докоснаха паважа.

Червената тухлена фасада бе боядисана в синьо и на всеки прозорец имаше бели капаци. Шарени теменуги бяха засадени в две големи глинени гърнета от двете страни на външната врата и в едно дълго сандъче върху перваза на кухненския прозорец. Докато Бони пристъпваше едва-едва нагоре по алеята, до носа й долетя мирис на прясно окосена трева.

— Какво правя аз тук? — запита се отново тя, помисли си, че все още има време да се върне, че никой не я е видял, че може да се промъкне обратно до колата и да си тръгне, без никой да разбере.

Външната врата внезапно се отвори и една жена се появи на площадката. Погледна Бони така, сякаш през цялото време бе знаела, че е тук.

— Господи! — възкликна жената. — Ти ли си?

— Здравей, Аделайн — отвърна Бони, изненадана, че гласът й прозвуча толкова силно. Спря, краката й веднага се вцепениха.

— Помислих си, че си ти, когато видях колата да спира. Казах на Стив: „Мисля, че имаме гост. Мисля, че е Бони“.

— А той какво ти отвърна? — попита Бони.

Жената повдигна рамене.

— Познаваш баща си. Не говори много.

Бони кимна, не знаеше дали да остане там където си беше, или да продължи нагоре по алеята. Не че краката й даваха някакъв признак, че ще й сътрудничат.

— Реших, че може да дойдеш, след като се обади по телефона — продължи Аделайн. — Казах на Стив: „Обзалагам се, че Бони ще ни навести“.

— Ето ме — съгласи се Бони.

— Виждам.

— Не ми беше много лесно — отвърна Бони.

— Не трябваше да е толкова трудно.

— Брат ми тук ли е?

— В момента, не.

Бони усети как раменете й се отпускат, въпреки че не бе съвсем сигурна дали от разочарование, или от облекчение.

— Защо не влезеш и не прекараш няколко минути с баща си? — додаде жената. — Така и така си била целия път дотук.

Саркастична ли беше, запита се Бони, борейки се с внезапното си желание да се обърне и да избяга. Истината бе, че изобщо не познаваше жената, за която се бе оженил баща й. Беше я виждала много рядко след сватбата им, говореше с нея само когато не й оставаше друга възможност. Точно както и децата на Род се отнасяха към нея самата. Каквото повикало, такова се обадило, помисли си Бони.

— Няма да те ухапем — добави Аделайн Лонерган, широката й усмивка разкри два реда зъби.

Бони се готвеше да откаже, но краката й, вместо да се върнат надолу по алеята, внезапно я поведоха напред.

— Виждам, че си направила някои промени — отбеляза Бони, като се приближи до вратата.

— Време беше, не мислиш ли? — Сините очи на Аделайн проблеснаха под мекия прошарен бретон.

Бони бе прекалено заета с оглеждането на вътрешността на малката къща, за да отговори. Претрупаните тапети на цветя, които някога покриваха всички стени, бяха изцяло варосани. Бели стени навсякъде — коридорите, кухнята, всекидневната и трапезарията. Бледозелени тънки пердета бяха заменили тъмнокадифените завеси в общите стаи, светло яворово дърво заместваше тежкия махагон. Бяло, жълто и зелено, вместо виненочервено и черно.

— Харесва ли ти? — попита Аделайн, като покани Бони във всекидневната и й направи знак да седне на бледожълтото канапе.

— Със сигурност е различно — позволи си да каже Бони, единствената отстъпка, която искаше да направи. Всъщност, сърцето й биеше лудо. Чувстваше се зашеметена и замаяна, сякаш бе Дороти, току-що събудила се в допълнително оцветения свят на Оз.

— Онези тъмни цветове бяха толкова тягостни. И потискащи — добави Аделайн и седна в един ментовозелен стол. — Как я караш?

На Бони й трябваше един миг, за да се успокои.

— Добре — отвърна тя, после се почуди какъв точно беше въпросът.

— Всички са добре, надявам се.

— Добре сме, благодаря. — Бони се въртеше неспокойно на мястото си. Забеляза една Библия на масичката за кафе до последното издание на „Панаир на суетата“. — Баща ми…? — погледна към коридора, виеше й се свят, мозъкът й не беше в състояние да асимилира промените, които виждаха очите й. Усети как тялото й залита, сграбчи облегалката на канапето, за да запази равновесие.

— Знае, че си тук. Ще слезе след минутка. Износените пикочни мехури са просто една от радостите на остаряването.

Бони кимна, вече съжаляваше за решението си да влезе.

— Ти изглеждаш добре.

— Внимавам какво ям и се опитвам да поддържам форма. Имам касетата на Деби Рейнолдс и играя гимнастика заедно с нея няколко пъти седмично, а и двамата с баща ти правим дълги разходки всеки ден.

Бони стана, отиде до прозореца и се загледа навън, опита се да си представи баща си как се разхожда с майка й, но картината отказа да се появи. Баща й винаги беше прекалено зает, за да се разхожда с майка й.

— Какво става с туристическата ти агенция?

— О, дъщерите ми я поеха преди няколко години. И брат ти сега работи там.

Главата на Бони се извъртя към третата жена на баща й.

— Наистина ли? И как се справя?

— Много добре, ако се съди по онова, което дъщерите ми казват. Ник се промени много през последните осемнайсет месеца.

— Надявам се да си права. — Бони си погледна часовника. Беше почти седем и половина. — Виж, ще трябва да тръгвам. Ще кажеш ли на баща ми…

— Какво да ми каже? — попита един глас откъм вратата.

Главата на Бони се обърна рязко по посока на гласа.

— Здравей, Бони.

— Татко — отвърна тя, думата натежа на езика й като тампонче памук.

Стив Лонерган сгъна ръце на гърдите си и изтегли рамене назад — жест, които Бони помнеше от детските си години и който винаги я беше изпълвал с тревога. Дори и сега усети как пулсът й се ускорява, независимо че почти безпомощният стар мъж, който стоеше пред нея — бялата му коса бе оредяла почти до нула, кожата му беше станала странно полупрозрачна — едва ли вече можеше да всява страх. Възрастта го е смалила, осъзна Бони, въпреки че здравият разум й казваше, че той никога не е бил толкова висок, колкото изглеждаше в спомените й, но независимо от всичко тя бе изненадана от явната му смъртност. Лицето му все още носеше тънкия отблясък на непоколебима твърдост, но в блестящите му лешникови очи имаше мекота, която Бони не помнеше да е виждала някога преди.

— Какво те води насам? — Баща й влезе във всекидневната. Настани се в едно кресло на зелени и жълти райета и й махна да седне обратно на канапето.

— Един мой ученик живее тук наблизо и трябваше да му оставя нещо — чу се Бони да отговаря и усети как меките възглавници на канапето потънаха под нея.

Баща й се разсмя.

— Никога не си можела да лъжеш.

Лицето на Бони стана тъмночервено. Не можеше да лъже, защото мразеше да лъже или мразеше да лъже, защото не можеше?

— Един мой ученик живее тук наблизо — повтори тя, — а и се надявах да говоря с Ник — добави след кратка пауза.

— Ник го няма — отвърна баща и.

— Разбрах.

— Аделайн му предаде, че си го търсила. Той не се ли свърза с теб?

— Да, свърза се.

— Изглеждаш малко уморена — каза внезапно баща й и Бони почувства как очите й се напълниха със сълзи. — Много работа ли си имала тези дни?

— Ами, бях доста заета.

— Така ми казаха и от полицията — отвърна баща й. — Предполагам, че сега вече имам трима внука, които никога не съм виждал.

За миг Бони не знаеше какво да каже.

— Как е внучката ми? — попита баща й.

— Добре е — прошепна Бони, думите й потрепериха във въздуха и паднаха на земята. Някой изсипал кофа кръв върху главата й днес, искаше й се да изкрещи, но не го направи. Имаше желание да скочи от мястото си и да избяга от стаята, от тази къща, където бе познала единствено нещастието, от потискащите тъмни цветя, които заплашваха да избият под белотата на стените, но не можеше да помръдне. Невидимите филизи се бяха увили около глезените и китките й, бяха я приковали към канапето, бяха я завързали здраво за миналото й и не й позволяваха да се освободи.

— На колко години е вече? Три? Четири?

— Знаеш на колко е — напомни му Бони.

Стив Лонерган кимна.

— Е, да видим. Тя се роди два месеца след смъртта на майка ти…

— Не искам да говоря за майка ми.

— Наистина ли? Мислех, че по всяка вероятност точно за това си дошла.

— Дойдох да се видя с Ник.

— Ник го няма.

Бони затвори очи. Това беше глупаво. Защо ли бе дошла? Отново се опита да стане от мястото си, но тялото й отказваше да я слуша.

— Ник някога споменавал ли ти е нещо за отношенията си с бившата съпруга на мъжа ми? — осмели се да каже най-накрая.

— Има алиби за времето, когато е била убита, ако за това намекваш.

— Ти ли? — каза с насмешка Бони.

— Беше свободният му ден — намеси се Аделайн — и ни помагаше из къщата.

— Вие сте неговото алиби? — повтори Бони недоверчиво.

— Защо ни е да лъжем? — попита Аделайн.

— Ами днес? — попита Бони, без да обръща внимание на въпроса й. — Още един свободен ден ли?

— Мисля, че да. Мени се от седмица за седмица, доколкото разбирам. Но не знам къде е отишъл Ник днес. Вече беше излязъл, когато станахме.

— Чудесно — отвърна им Бони, като използва ръцете си, за да се оттласне от канапето и с олюляване се изправи на крака. — Аз пък знам къде беше той днес. — Тя се запъти към външната врата, като нарочно не искаше да погледне нагоре към стълбите, не искаше да признае съществуването на призраците, които дебнеха зад вратата на спалнята. — Само му кажете да стои далече от дъщеря ми — добави Бони, отвори със замах вратата и се втурна по пътеката надолу към колата си, преди някой да успее да каже нещо.

* * *

Какво ставаше с нея? Бони се вгледа в отражението си в огледалото за обратно виждане. Все още пълни със сълзи, очите й я погледнаха укорително, клепачите вече показваха признаци за подпухване.

— Не плачи — каза си тя. — Не смей да плачеш. — Какво я беше прихванало да се връща обратно в тази къща? Какво се надяваше да постигне, като се изправи лице в лице срещу баща си и жена му? Нима бе очаквала баща й да се хвърли пред нея на колене и да я моли за прошка? Съжалявам, че бях такъв ужасен баща, съжалявам за болката, която причиних на майка ти, не мога повече да живея с вината за смъртта й. Това ли се бе надявала да чуе?

Какво изобщо търсеше баща й в тази къща? Нима той самият не бе бързал да я напусне? Не беше ли той този, който си тръгна, този, който остави майка й сама с две деца? Какво право имаше да е отново там? Да бъде щастлив в нея? Как ли би се чувствала майка й, ако знаеше?

— Изобщо не трябваше да ходя там. Каква глупачка съм. Глупачка. — Бони се удари отстрани по главата. — Трябва да си прегледам главата, ето какво трябва да направя. Как можах да се върна отново там?

Как го беше казал баща й? Смятал, че е дошла да говори за майка си. Защо бе решил така? Какво ли всъщност си мислеше, че има да му казва? Какво ли всъщност си мислеше, че тя би искала да чуе от него?

— Искам само да предадеш на Ник думите ми — каза тя на висок глас и въздъхна с облекчение, когато видя знака, който гласеше, че се е върнала обратно в Уестън.

Естествено, възможно беше Ник да няма нищо общо с онова, което се бе случило на Аманда. Какъв евентуален мотив изобщо би могъл да има, та да иска да стори нещо лошо на детето й? Какво би могъл да се надява, че ще спечели с това?

Единственият човек, който изобщо можеше да спечели, ако нещо се случеше на Аманда или на нея самата, беше Род, осъзна изведнъж Бони и дъхът й секна. Кракът й несъзнателно настъпи спирачката и колата рязко спря. Двигателят изгасна.

— Сега вече наистина се държиш като глупачка — каза си тя, като го запали отново. Благодарна бе, че зад нея нямаше никой. — Няма да се наложи да чакам някой друг да ме застреля — добави тя. — Аз сама ще се претрепя.

Как можеше да си го помисли? Род беше най-милият, най-нежният човек на света, въпреки онова, което няколко приятели и съседи на Джоун можеха да си мислят за него. Все пак, какво точно бе искала да каже Каролайн Госет на погребението на Джоун? „Продължавам да очаквам възмездието“, бе заявила тя. Какво ли означаваше това?

Е, и какво, ако Род имаше застрахователни полици за нея и за децата си? Много мъже имаха застраховки живот за семействата си.

И за децата си ли, попита едно тъничко гласче. Двойно презастраховани?

Род нямаше алиби за времето, когато бе убита Джоун, продължи неканеният глас. Беше се срещнал с брат й, без да й каже.

Спал е в офиса си по време на убийството на бившата му жена, мълчаливо възрази Бони. Брат й беше минал да го види заради някаква дивашка идея за поредица. Род не й беше казал, защото не е искал да я разстройва.

Или може да е имало и друга причина за посещението на Ник в студиото. Може двамата мъже да са имали и други неща за обсъждане.

Например?

Например, убийство, каза тъничкото гласче.

Кракът на Бони отново удари спирачката. Този път около нея се надигна истински вой от клаксони. Бони погледна в огледалото за обратно виждане и видя мъжа в колата точно зад нея да й показва среден пръст, сърдитите му устни избълваха нещо за „жените шофьори“.

— Страхотно — въздъхна Бони. — Много ви благодаря.

Не забравяй Хейз, продължи тъничкото гласче, веднага щом кракът на Бони натисна газта.

— Хейз няма никакъв мотив да убие Джоун — отвърна Бони. — Може да е била „натегачка“, но си мисля, че това едва ли е достатъчен мотив за убийство. Може да не ме обича много като учителка, но дори и да ме убие, това няма да му осигури преминаването в по-горен клас.

Освен ако той също нямаше да има финансови облаги от смъртта на Джоун. Освен ако някой не му бе предложил дял от бъдещото обезщетение. Вероятно някой приятел, който го бе грижа повече за мерцедеса на майка му, отколкото за куршума в сърцето й. Бим-бам. Вещицата е мъртва!

— Господи — възкликна Бони. Наистина ли можеше да си мисли подобни неща? Наистина ли можеше да подозира съпруга си и доведения си син в убийство?

Бони зави по Уинтър стрийт, къщата й се появи подобно мираж на втората извивка на улицата. Колата на Род беше на алеята отпред, Бони паркира своята до нея и загаси мотора.

Дом, сладък дом, помисли си тя.

Дванайсета глава

На следващия ден отиде да посети Каролайн Госет.

Съвременната къща бе боядисана в жълто, със сиви плочи на покрива и черни козирки. Тя се простираше през градината подобно мързелива прозявка, отворена и извиваща се в неочаквани посоки. Също като живота ми, помисли си Бони, докато вървеше бавно нагоре по криволичещата каменна пътека към черната външна врата и внимаваше да не поглежда към къщата на Джоун от другата страна на улицата.

— Какво правя тук? — попита тя на висок глас, един въпрос, който изглежда си задаваше тревожно често напоследък. — Трябва да съм се побъркала.

Бони натисна два пъти бързо един след друг звънеца и чу как той й отговори с първия такт от „Мостът на Лондон се спуска“. Имаше по едно продълговато стъкло от двете страни на вратата и тя се опита да надзърне вътре, но гледката бе възпрепятствана от надиплените тънки пердета, които се спускаха като гъста мъгла. Онова, което можеше да види от вътрешността на къщата, изглеждаше изискано и от класа — тъмен дървен под, малък роял, вероятно във всекидневната отзад, висока бронзова скулптура, както впоследствие се оказа, гола жена.

Трябваше първо да се обади по телефона, реши тя сега. Трябваше да позвъни и да попита дали биха я приели и по кое време би било удобно да се отбие. Това беше нормалният начин, учтивият начин. А сега просто се бе подчинила на един внезапен, неудачен импулс и бе подкарала насам директно след края на часовете. Не знаеше дори дали Каролайн Госет щеше да си бъде вкъщи. Едва минаваше три следобед. Жената вероятно все още бе на работа. Ако изобщо работеше. Бони нямаше никаква представа какво прави Каролайн с времето си, дали е делова жена или домакиня и майка, дали се занимава с благотворителна дейност или работи на осемчасов работен ден в местната гимназия. Изобщо нищо не знаеше за Каролайн Госет, освен че жената живееше срещу бившата съпруга на мъжа й и че явно извънредно много бе обичала и ценила Джоун.

Всеки път, когато Бони се опитваше да отвори дума за Каролайн Госет пред Род, той отхвърляше въпроса й с нетърпеливо махване на ръка и гримаса. Нямал желание да обсъжда миналото, беше й казал. Каролайн Госет била повърхностна и празноглава жена с нищо неоправдана привързаност към Джоун. Не я обичал особено, докато били женени с Джоун, а сега пък със сигурност още по-малко.

Та, какво правя аз тук, запита се пак Бони и като остави звънеца, почука силно на вратата. Джоун ми е говорила много хубави неща за вас, спомни си да казва Каролайн на погребението. Защо ли изобщо Джоун й бе говорила за нея?

— Позадръж малко — провикна се един глас отвътре, приближиха се стъпки. Едно женско лице се появи между фината материя на пердетата отстрани на стъклата, дръпвайки ги рязко встрани. Сините очи на Каролайн явно останаха доста изненадани от онова, което видяха.

— Вие сте жената на Род — каза Каролайн Госет, като отвори вратата и се вгледа в Бони с неприкрито любопитство.

Каролайн Госет беше толкова висока, колкото Бони си я спомняше, но по-слаба и не чак толкова внушителна без морскосинята си рокля, обута в чифт дънки. Русата й коса бе прибрана в къса конска опашка и розовата памучна риза висеше свободно над хълбоците й. Не носеше грим. Но дори и така, пак запазваше известна доза елегантност.

— Чудех се, дали не бихме могли да поговорим — чу се да казва Бони.

— Разбира се — отвърна съвсем спокойно жената и отстъпи назад във фоайето. — Влизайте.

Бони пристъпи навътре.

— Благодаря ви. Знам, че първо трябваше да се обадя…

— Не, вероятно е по-добре, че не го направихте. Моментът на изненадата и изобщо… — Каролайн Госет затвори вратата и се запъти към кухнята. — Искате ли лимонада? Току-що направих една кана.

Не, не искам, помисли си Бони.

— Разбира се, да — каза тя. — С удоволствие.

— Насам.

Бони последва Каролайн Госет в голямата й квадратна кухня. Стаята беше в бяло и жълто, с пръстенокафяви мексикански теракотени плочки на земята и цяла серия, поставени в рамка, рисунки с въглен на жени и деца по стените — явно от същия художник, като тези във всекидневната на Джоун. Или двете жени бяха с много сродни вкусове или в местната галерия бе имало разпродажба.

— Чудесни са — отбеляза Бони, очите й се преместиха от една рисунка на майка, държаща на ръце новороденото си бебе към друга, на жена на средна възраст, прегърнала една старица, вероятно майка й.

— Благодаря ви.

— Съжалявам, че ви обезпокоих — престраши се Бони, решила, че вероятно трябва да го каже, дори и да не си го мисли.

— Всъщност, радвам се на почивката. Бях започнала вече да ставам малко разногледа. — Каролайн Госет отвори хладилника, извади една голяма кана с розова лимонада и наля на двете по чаша.

— Разногледа?

— Работя върху една скица за нова картина.

— Скица? Тогава, значи, тези са ваши? — Очите на Бони преминаха бързо по стените, вече със съвсем друго отношение. Жената, чието дело бяха тези забележителни рисунки, беше явно талантлива художничка и много чувствителна жена. Едва ли можеше да бъде определена като празноглава и повърхностна.

— Род не ви е казал, че съм художничка — отвърна Каролайн.

— Всъщност, не. Нищо не ми е казвал.

— Значи не знае, че сте тук — отвърна Каролайн по объркващия начин, по който задаваше всичките си въпроси.

— И аз самата не знаех, че ще дойда.

— Това е интересно. — Каролайн подаде на Бони едната висока чаша с лимонада.

Бони отпи дълга глътка от нея, усети, че устните й се свиват в несъзнателна гримаса.

— Прекалено кисела ли е?

— Добра е. — Долепи отново чашата към устните си, но не пи.

Каролайн се усмихна.

— Някой някога да ви е казвал, че хич не ви бива да лъжете?

— Всички.

Усмивката на Каролайн стана още по-широка. Много е хубава, когато се усмихва, помисли си Бони. Изглежда почти като момиченце.

— Джоун винаги се оплакваше, че лимонадата ми има нужда от повече захар. Тя наистина обичаше сладкото. Също като вас.

— Аз не обичам сладко — отвърна Бони, почувства се неудобно от това, по какъвто и да е начин, да бъде сравнявана с бившата жена на Рой.

— И тя така казваше. — Каролайн се усмихна. — Как са децата?

Бони си пое дълбоко въздух.

— Не съм сигурна. Не точно с мен споделят чувствата си.

— Дайте им време. Ужасно приспособяване трябва да направят.

— Бяха ли много привързани към майка си?

Каролайн се замисли за миг над въпроса.

— Не чак толкова, колкото на Джоун й се искаше — каза тя най-накрая. — Сам беше нещо малко особняк, повечето време прекарваше сам, а Лорън винаги е била повече момичето на татко. Джоун се опита, но… какво можеш да направиш?

Бони последва Каролайн Госет вън от кухнята към изпълнената с произведения на изкуството гостна. Встрани от голямата бронзова гола жена имаше няколко други скулптури — женски торс, детска глава, малка фигурка на балерина. Картините — някой маслени, други с пастели, трети с перо и туш — бяха навсякъде.

— Ваши ли са?

— Повечето.

— Много са хубави — отбеляза Бони. — Особено тази много ми харесва. — Бони посочи към една маслена картина на жена, оглеждаща се в огледало, отражението й, по-старо от нея, се нахвърляше върху й в сини и виолетови краски.

— Да, така си и знаех. И на Джоун тази й беше любимата.

Бони веднага се отдръпна от картината и почувства рояла отзад.

— Вие ли свирите?

— Не много добре. — Каролайн тежко се отпусна по средата на бялото канапе. — Защо не седнете и не ми кажете какво мога да направя за вас.

Бони седна в края на една кръгла бяла табуретка.

— Заинтригуваха ме няколко неща, които казахте на погребението.

— Ще трябва да ми ги припомните.

— Говорехте на Род и отбелязахте, че изглежда добре. Той каза, че звучите така, сякаш сте разочарована.

— А, да. Мисля си, че някъде, скрит отзад в нечий килер, трябва да има един много грозен портрет на вашия съпруг — отвърна Каролайн, показалецът на дясната й ръка потупваше горната й устна.

— Съпругът ми едва ли е Дориан Грей[1] — отвърна Бони. Не намекваше ли жената, че съпругът й бе сключил някаква сделка с дявола? — Вие заявихте: „Предполагам, че продължавам да очаквам възмездие“. Какво искахте да кажете с това?

Каролайн вдигна чашата към устните си и изпи половината от лимонадата на една дълга глътка.

— Какво точно не разбирате?

— Защо не харесвате съпруга ми — прямо отвърна Бони.

Каролайн тръсна глава, косата й се освободи от панделката и се разпиля около лицето й.

— Какво значение има какво аз мисля за Род?

— Никакво — отвърна Бони бързо, като сведе поглед към пода, за да скрие лъжата, но веднага отново го вдигна. — Не съм сигурна какво значение има — поправи се тя. — Но ме измъчва от самото погребение. Не мога да престана да се питам какво се е случило между вас двамата, за да го ненавиждате толкова силно.

— Него не сте го питали — заяви Каролайн.

Бони не отвърна нищо.

— Нека да отгатна. — Каролайн тикна непокорните кичури зад ушите си и погледна към тавана. — Той ви е казал, че съм една глупава клюкарка, част от нещастното минало, за което повече не иска да си спомня. — Тя погледна право към Бони. — Близо ли съм?

— Достатъчно близо.

Каролайн се разсмя.

— Харесвате ми. Но в края на краищата, не е чак толкова изненадващо. Род винаги е имал страхотен вкус по отношение на жените.

— Какво се е случило между вас и Род? — повтори отново въпроса си Бони.

— Между нас двамата? Нищо.

— Тогава защо е тази неприязън?

Каролайн допи остатъка от лимонадата и постави чашата си върху червено-черната ръчно рисувана масичка за кафе, която се намираше до канапето.

— Сигурна ли сте, че искате да го чуете?

— Не — призна си Бони. — Но все пак ми кажете.

Каролайн си пое дълбоко въздух.

— Как точно да го кажа, за да не прозвучи грубо? — Тя млъкна, явно търсеше подходящите думи. — Съпругът ви е един донжуан, едно безчувствено животно. Как беше?

Бони се намръщи, помисли да си тръгне, но не помръдна.

— Можете ли да бъдете малко по-конкретна? — Тя за малко не се разсмя. Жената, която седеше срещу нея, току-що бе нарекла съпруга й донжуан и безчувствено животно, а в отговор тя я бе помолила да бъде по-конкретна. Браво, както би казала Даяна.

— Искате примери ли? — отвърна Каролайн.

— Да, бих желала.

— Не съм сигурна.

— Нищо, кажете ми.

— Не, вие ми кажете. Какво точно ви е разправял през всичките тези години? Че е бил един многострадален съпруг на побъркана алкохоличка?

Бони се опита да запази лицето си безизразно. Не успя.

— Така си и мислех. Това е историята, която разправя на повечето хора. Може би, дори си и вярва. Кой знае? Кой го е грижа? — Тя се изправи, отиде до пианото и спря. — Случайно да е споменавал, че една от причините Джоун да започне да пие бе, защото той никога не си беше вкъщи? Че е бил безотговорен съпруг и незаинтересован баща? Че е бил прекалено зает да се влачи нагоре-надолу с други жени, за да бъде едното или другото? Не, виждам по лицето ви, че е пропуснал да го спомене.

— Джоун ви е казала всичко това — заяви Бони, като възприе навика на другата жена да задава въпроси, под формата на твърдения.

— Ако си мислите, че просто съм повярвала на всичко, което Джоун ми е казвала, грешите. Видях Супермена с очите си една нощ, когато се предполагаше, че е на работа. Двамата с Лайл вечеряхме в хотел „Копли Скуеър“ и той беше там, само на две маси разстояние, хапеше ухото на една зашеметяваща брюнетка.

— Вероятно е било по работа, за бога! Съпругът ми е телевизионен режисьор. Съвсем нормално е да контактува със страхотни жени всеки ден.

— И всяка нощ — добави Каролайн, с вбесяващо спокойствие. — Повярвайте ми, не беше по работа.

— Каквото и да е било — каза Бони, — съпругът ми не е изоставил Джоун заради друга жена.

— И за какво ви е казал, че я е напуснал?

Бони отпи още една глътка от лимонадата, загорча й на езика.

— Той каза, че след като бебето умряло…

— Продължавайте.

— Просто повече не можел да понася да бъде близо до нея.

— Да, много помогна, след като Кели умря, няма що! — отвърна Каролайн.

— Вие сте много предубедена.

— Мислех, че точно това искате.

— Как можете да знаете какво точно е изпитвал съпруга ми, какво е преживявал?

— Знам, каквото съм видяла.

— И какво сте видяла?

— Мъж, който мамеше жена си при всяка предоставила му се възможност, мъж, който никога не беше тук, когато тя се нуждаеше от него, мъж, който я заряза, когато тя имаше най-голяма нужда от него.

— Не е могъл да остане — опита се да го защити Бони. — Всеки път, щом е поглеждал към Джоун, е виждал мъртвото си малко момиченце.

— Значи тогава я е виждал повече, отколкото докато беше жива — отсече рязко Каролайн, което накара временно и двете жени да замълчат. — Съжалявам — каза тихо тя, след продължителна пауза. — Това беше прекалено, дори и за мен. Съпругът ви явно е в състояние да ме извади от кожата ми.

Бони усети, че е опасно близо да се разплаче и едва сдържа сълзите си.

— Вие не познавате много добре съпруга ми.

— Може би вие сте тази, която не го познава — отвърна й Каролайн.

— Не моят съпруг е оставил едно четиринайсетмесечно бебе да се удави във ваната — припомни й Бони.

— А сега кой е предубеден — отвърна Каролайн.

— Фактите са си факти.

— И нещастни случаи стават. Хората правят грешки. Но ако имат късмет, получават малко помощ и разбиране от страна на тези около тях. Двама души умряха следобеда, когато Кели се удави — тихо продължи Каролайн. — Погребението на Джоун просто се състоя малко по-късно. — Сълзи заплашваха да се излеят от ъгълчетата на очите й.

— Казахте и още нещо на погребението — престраши се Бони.

Каролайн присви рамене, чакаше я да продължи.

— Казахте, че нямало да сте тук днес, ако не била Джоун. Какво означава това?

— Аз самата преминах през доста труден период преди няколко години — започна Каролайн, говореше по-тихо, отколкото досега. — Ще ви спестя неприятните подробности, накратко научих, че никога няма да имам деца.

— Съжалявам — отвърна искрено Джоун.

— Джоун беше тук, до мен, всеки ден. Искаше да е сигурна, че се храня, че излизам навън, че има с кого да поговоря. Не ми казваше, че всичко ще се оправи. Не ми казваше, че ще го преживея, че мога да си осиновя, че това е Божията воля, че е за добро. Тя знаеше колко безполезни и направо болезнени, всъщност, бяха тези удобни малки клишета. Самата тя ги бе чувала всичките. Знаеше, че онова, от което наистина се нуждаех, е някой, с когото да говоря, някой, който да ме прегърне и да ме изслуша, докато плача и стена, и псувам, и проклинам съдбата си. И нямаше значение, че повтарях едни и същи неща всеки ден. Тя беше тук, за да ме изслуша, да се съгласява, че не е честно и ужасно жалко. Тя не се опитваше да омаловажи чувствата ми, да пренебрегне гнева ми. Дори и след месеци, когато сестрите ми и всички останали ми казваха, че било време да продължа живота си, само Джоун не ме изостави. Тя ми каза, че ще продължа, когато се оправя и съм готова.

— Била е истински приятел — съгласи се Бони.

— Да, беше. Нямаше да преживея всичките тези месеци, ако не беше тя. — Каролайн си пое дълбоко въздух, насили се да се усмихне. — Има и още — продължи тя.

— Още?

— Точно когато бях започнала да си стъпвам отново на краката, майка ми падна и си счупи бедрото, трябваше да влезе в болница. Баща ми е мъртъв, сестрите ми, и двете, живеят извън града. На мен оставаше да уредя всичко. Майка ми трябваше да отиде в санаториум и после в старчески дом, защото не можеше повече да се грижи сама за себе си. Джоун пое нещата в свои ръце. Тя разговаряше с докторите, уреди всичко, искаше да е сигурна, че майка ми получава най-добрите грижи. Беше възхитителна. Предполагам отново, поради онова, което изживя със собствената си майка след смъртта на Кели.

Бони внезапно изтръпна.

— Какво искате да кажете?

— Не знаете за майката на Джоун. — Още един въпрос, замаскиран като обикновено твърдение.

— Само че е мъртва.

— Мъртва?! — Каролайн изглеждаше поразена. — Кой е казал, че майката на Джоун е мъртва?

— А не е ли?

— Не, поне доколкото аз знам.

Бони усети, че сдържа дъха си. Опита се да го изпусне, но нищо не излезе. Сякаш изобщо не дишаше.

— Какво стана след смъртта на Кели?

— Майка й започна да се държи много неестествено. Забравяше неща, излизаше навън по бельо и други такива, и говореше доста налудничави работи. Ставаше все по-лошо и по-лошо. Най-накрая на Джоун й се наложи да я прати в психиатрия. Още към чувството за вина, с което трябваше да се справя. Естествено, нейният прекрасен съпруг го нямаше никакъв.

— Знаете ли къде е тя сега?

— Центърът за душевноболни в Съдбъри. Частна клиника, сравнително хубава, доколкото може да бъде хубава една клиника за душевноболни.

— Кой плаща за нея?

— Наследството на Джоун — отвърна Каролайн, саркастично. — Или поне така казваше Род.

— Мислите ли, че майка й знае, че Джоун е мъртва?

— Не вярвам вече изобщо да знае нещо. От всичко, което Джоун ми е разказвала, тя съвсем се е отдръпнала в някакъв неин си малък свят.

— Знаете ли как се казва? — Бони сама се изненада, когато попита това.

— Елза — отвърна Каролайн. — Елза Лангър. Защо?

— Не съм сигурна — отвърна искрено Бони. Истината бе, че не беше сигурна за нищо. — Мога ли да ви попитам още нещо?

— Стреляйте направо. — И двете жени се сепнаха. — Съжалявам. Неудачен избор на думи.

— На погребението казахте, че Джоун ви е говорила хубави неща за мен.

— Точно така.

— Какви неща ви е говорила?

Каролайн вдигна очи към тавана.

— Чакайте да видя… че сте чудесен човек, че сте добра майка, че ви се възхищава.

— Изглеждаше ли така, сякаш имаше някаква идея фикс?

— Идея фикс ли?

Бони разказа на Каролайн за албума с изрезки, който полицията бе открила в спалнята на Джоун.

— Наистина? Никога не съм знаела да е била чак пък толкова подредена.

— Спомняте ли си да е казвала още нещо?

— Спомням си — отвърна й Каролайн след известно мълчание.

— Да? — попита Бони с нетърпение и нарастващо любопитство.

— Казваше, че ви съжалява.

Сълзи бликнаха от очите на Бони. Не плачи, скара се сама на себе си тя. Не тук. Не сега.

— Наистина трябва да тръгвам.

— Беше интересен следобед за вас — заяви Каролайн, като я поведе към фоайето.

— Благодаря ви за времето, което ми отделихте — каза Бони и отвори външната врата, зарадвана от силния порив на вятъра, които издуха толкова необходимия въздух в лицето й. Тя отвори уста и започна да го гълта като вода.

— Кой е това? — попита Каролайн, като излезе навън и привлече вниманието на Бони към отсрещната страна на улицата.

Неохотно очите на Бони се насочиха към къщата на Джоун и видяха как една тъмнозелена кола влезе в алеята и спря. Вратата се отвори и чифт добре оформени крака се полюшнаха бавно от колата, две ръце оправиха подгъва на тясната бежова ленена пола, преди краката да стъпят на паважа. Жената имаше светлокестенява коса, която отиваше на бежовите пола, сако и обувки. Тя се огледа наоколо, усетила, че я наблюдават и се усмихна любезно на Бони, преди да се отправи нагоре по алеята към къщата.

— Няма никой — извика Каролайн след нея.

— Няма значение — отвърна й жената, без да си направи труд да се извърна. — Имам ключ. — Тя го размаха във въздуха.

Бони моментално се озова на отсрещната страна на улицата, Каролайн беше до нея.

— Извинете — настоя Бони. — Но не можете да влезете вътре.

Жената се извърна. Гримът й беше в същия тон, както и останалото по нея. Сложи я на бежов фон, помисли си Бони и тя вероятно ще се слее напълно.

— Съжалявам. Има ли някакъв проблем? — попита бежовата жена.

— Жената, която живееше тук, умря — отвърна й Бони, не знаеше какво още да каже. Имаше нещо смътно познато в тази жена. Бони я беше виждала някъде преди.

— Да, знам. Ще внимавам много да не размествам нищо.

— Коя сте вие? — попита Бони. Инстинктивно усети, че не беше от полицията.

— Гейл Ръдик. — Жената протегна ръка и й подаде малка бяла картичка.

Бони изтръгна визитната картичка от бежовия й маникюр, усещаше, че Каролайн я чете през рамото й. Агенция за недвижимо имущество „Елън Маркс“, прочете Бони. Зад нея, Каролайн тихо подсвирна.

— Видях ви на погребението на Джоун — отбеляза Бони, като внезапно разбра защо жената й изглеждаше позната. Задният ред с добре направените коси, помисли си тя.

— Точно така. — Гейл Ръдик изглеждаше леко сконфузена. — Ужасно беше това, което се случи. Направо ужасно. — Тя се врътна към къщата, после обратно, сякаш беше на въртящ се подиум. — Помолиха ни да огледаме къщата и да определим каква е стойността й.

— Полицията ви е накарала да направите това?

— Не — отвърна Гейл Ръдик. — Не полицията. — Ясно бе, че нямаше желание да им дава повече информация.

— Кой тогава? — попита Бони.

— Съжалявам — отвърна жената. — Наистина не смятам, че трябва да обсъждам това с непознати.

— Аз едва ли съм непозната — уточни Бони. — Тази къща принадлежи на доведените ми деца. И на съпруга ми — добави тя, някакво неудобство гъделичкаше гърлото й и накара думите й да потреперят при допира си с въздуха.

Гейл Ръдик се отпусна в широка завладяваща усмивка. Бялото на зъбите й действаше направо като шок на фона на цялото това бежово.

— Е, тогава няма никакъв проблем. Именно съпругът ви е човека, който ме помоли да огледам. Всъщност, именно той ми даде и ключа. Ако почакате за миг, ще отключа вратата и ще ви го върна обратно. Това ще ми спести неудобството да го връщам обратно по-късно. — Тя се приближи към външната врата, отключи я, после се върна с ключа. Бони го добави към своята халка с ключове, като се опитваше да овладее треперенето на ръцете си. — Предайте на съпруга си, че веднага щом мога, ще се свържа с него за оценката.

Бони кимна и жената продължи нагоре по алеята към външната врата.

— Кажете ми — попита Бони през рамо към Каролайн, — Джоун някога споменавала ли ви е, че мисли, че ние с дъщеря ми се намираме в някаква опасност?

— Не — отвърна Каролайн. — А вие мислите ли, че сте?

Бони не отвърна нищо.

— Грижете се за себе си — каза Каролайн. — Помнете, че съм тук, ако някога имате нужда да поговорите с някого.

Бони наблюдаваше как Гейл Ръдик изчезва в къщата на Джоун. Зад гърба си чу стъпките на Каролайн да се отдалечават, обърна се и видя как и тя затвори вратата зад себе си. Бони стоеше сама на тротоара — едно малко изгубено момиченце, което чакаше някой да го хване за ръка и да му покаже как благополучно да се прибере у дома.

[1] Дориан Грей — герой от едноименния роман на Оскар Уайлд, чиито портрет, скрит на тавана, отразявал най-грозните черти в характера му, докато лицето му в действителност оставало вечно младо и хубаво. ↑

Тринайсета глава

Мелроузският център за душевноболни бе разположен върху стотина акра земя в съседното предградие Съдбъри, близо до река Съдбъри, само на няколко минути път с кола по шосе №20 от уестънската гимназия. Бони се отправи директно натам след работа на следващия следобед.

— Какво правиш? — попита тя на висок глас, лека вариация на по-обичайното за нея: „Какво правя аз тук?“.

— Опитвам се да разбера какво става. Опитвам се да открия някои отговори — отвърна тя на изплашената жена в огледалото за обратно виждане. Защо никой не й бе казал, че Елза Лангър е още жива?

Бони зави нагоре по дългата алея към великолепната бяла сграда, която изглеждаше като извадена от Стария Юг с огромните си колони и атмосферата на леко позагнила изтънченост. Денят беше прекрасен, лек ветрец гъделичкаше листата на дърветата, температурата бе висока. Хората се разхождаха из местата за отмора на групички от по двама-трима. Пациенти, вероятно, помисли си Бони, като отвърна на едно приятелско махване с кимване на глава. Някой познат ли беше, почуди се тя и отхвърли подобна вероятност. По-скоро някоя бедна изгубена душа, познала сроден дух.

Спря колата си на широкия паркинг за посетители. Откога бе започнала да мисли за себе си като за бедна изгубена душа?

Отвори вратата и спусна крака на земята, като за миг си припомни подобното движение на Гейл Ръдик вчера следобед.

Е, тогава няма никакъв проблем. Именно съпругът ви е човека, който ме помоли да огледам. Всъщност, именно той ми даде и ключа.

Бони се върна отново към вчерашния ден. След като се бе прибрала от посещението си при Каролайн, тя бе чакала да говори с Род, но той се бе обадил по време на вечерята, за да каже, че ще закъснее, че работели усилено, за да приготвят всичко за конференцията в Маями и ще хапне набързо един сандвич в студиото, така че да не го чака.

Въпреки това тя го бе изчакала, но бе разбрала по изражението му, още в мига когато прекрачи прага на външната врата, че сега едва ли беше най-подходящият момент да му иска обяснения. Не че искаше точно да се кара с него. Просто искаше да му зададе няколко въпроса. Защо беше пратил посредник на недвижимо имущество в къщата на Джоун този следобед? Вярно ли е онова, което Каролайн твърдеше за многобройните му извънбрачни връзки?

Цял следобед бе репетирала въпросите си, като се опитваше да ги формулира така, че да звучат възможно най-невинно и незаплашително. Не искаше Род да си помисли, че го обвинява в нещо. Просто беше любопитна. Животът й се бе обърнал наопаки и изобщо не мислеше да се оправя с течение на времето, напротив, изглеждаше застрашително реално да се задържи в това положение завинаги, като я оставеше нея самата да пази равновесие, застанала на главата си и да се върти като пумпал, и ако щеше да продължава по този начин, добре тогава, тя имаше няколко въпроса. Прекалено много ли искаше?

— Мога ли да поговоря с теб? — осмели се тя, когато Род се пъхна в леглото и придърпа одеялото около себе си.

— Не може ли да почака до утре? Имах наистина ужасно кофти ден.

— Добре.

Той бързо се извърна и залепи нежна целувка на дясното й рамо.

— Извинявай, съкровище. Не е честно. Моите деца ли ти създават проблеми?

— Не са децата.

— Тогава какво? Труден ден в училище ли?

Бони поклати глава.

— Днес ходих да видя Каролайн Госет.

Род се изправи на лакти, одеялата паднаха от голите му гърди.

— Защо, за бога?

— Не знам. Предполагам, че бях объркана от нещата, които тя ти наговори на погребението.

Род си пое дълбоко въздух и затвори очи.

— И сега, нека да отгатна, си по-объркана от когато и да било, нали?

Бони се усмихна.

— Как позна?

— Каролайн оказва подобно въздействие върху хората.

— Изглежда чудесна жена.

— Нещата невинаги са такива, каквито изглеждат. — Род отново отпусна глава на възглавницата, прокара лявата ръка по челото си, а с дясната си закри лицето.

— Е, и какво ти каза тя? Че аз съм принудил бившата ми жена да пие, защото все ме е нямало, че съм бил прекалено зает да се влача с разни други жени, за да й обърна вниманието, от което се е нуждаела, че съм я изоставил в момент на нужда?

— Звучи, сякаш си го чувал и преди.

— Пее тази песен от години.

— А ти влачил ли си се? — попита нерешително Бони.

Род махна ръка от лицето си и погледна Бони право в очите.

— Не — отвърна той. — Въпреки че господ ми е свидетел, имал съм безброй възможности. Господ ми е свидетел, че съм си го мислил достатъчно често. Това прави ли ме виновен?

В отговор, Бони се наведе и нежно целуна Род по устата.

— Мога ли да заспивам вече? — попита той, готов да се обърне на другата страна.

— Знаеше ли, че майката на Джоун е все още жива?

— Елза е още жива? Не, не знаех това.

— Тя е в клиника за душевноболни в Съдбъри.

Род не каза нищо, само придърпа ръката на Бони около кръста си, когато се обърна настрани.

— Където и да е, вече не е моя грижа — измърмори той.

— Децата някога споменавали ли са ти нещо за нея?

— На мен, не. Не може ли да поговорим утре за това?

Бони замълча.

— Обичам те — прошепна тя, след кратка пауза.

— И аз те обичам, съкровище. Съжалявам, ще имам повече сили утре сутринта.

— Може ли да те попитам само още нещо?

— Разбира се. — Гласът му беше приглушен, на границата на съня.

— Не си ми казал, че си наел посредник да огледа къщата на Джоун.

Род не отвърна нищо. Под ръката си Бони усети как тялото му се стегна.

— Агентката дойде, когато си тръгвах от Каролайн — обясни тя.

— Какъв е въпросът ти? — Гласът на Род беше толкова напрегнат, колкото и мускулите под пръстите на Бони.

— Просто се чудех защо си наел някой да оглежда къщата…

— Защо да не наемам някой да я огледа?

— Просто изглежда малко… преждевременно — престраши се накрая Бони.

Род седна в леглото и, като нетърпеливо отхвърли завивките от себе си, стана.

— Преждевременно? За бога, та къщата е моя. Тя принадлежи на мен и на децата ми. Става въпрос за бъдещето им и аз искам най-доброто за тях. Има ли нещо лошо в това? Не мислиш ли, че все пак трябва да имам някаква представа колко струва къщата и какви са възможностите ми?

— Просто се тревожех какво може да си помисли полицията…

— Изобщо не ми пука какво си мисли полицията. Притеснява ме единствено това, което си мислиш ти.

— Само се чудех защо не си ми казал нищо, това е всичко.

— Вероятно, защото си скъсвам задника от работа, опитвайки се да се подготвя за тази проклета конференция в Маями и не съм имал и две минути да помисля, камо ли пък да те държа в течение за всяка малка, незначителна подробност, която ми се случва. — Той размахваше ръце из въздуха и крачеше напред-назад пред леглото, гол, като изключим чифта светлосини боксьорски гащета. — Искаш подробности ли? Добре, ето ти подробности. Затънал съм догоре в работа, Марла се е наежила за нещо и ми се обажда някаква посредничка на недвижими имоти, която казва, че трябва да помисля да продам къщата сега, докато пазарът отново е на крака, защото кой знае колко щяло да продължи. Тези подробности достатъчни ли са ти?

— Род…

— Е, аз казах, че смятам, че може би е прекалено рано да се мисли за продажба в този момент, но тя каза, че нямало да стане нищо, ако влезе и огледа, та да имам някаква представа какво можем да вземем за нея. Казах й, че това звучи разумно, но всъщност какво ли знам аз? Аз съм само един донжуан, един кучи син, изоставил бившата си жена и децата си. — Той спря да крачи и погледна Бони право в очите. — Може би аз самият дори съм организирал убийството на бившата си жена. — Той замълча. — Това ли си мислиш, Бони? За това ли всъщност бяха всичките тези въпроси?

Бони не отвърна нищо. Прав ли беше? Възможно ли беше наистина да си бе помислила точно това?

Чертите на Род внезапно се смекчиха, натъжиха. Гласът му го следваше, като малко дете, което търси ръката на възрастния.

— Бони, отговори ми. Честно, мислиш ли, че бих могъл да имам нещо общо със смъртта на Джоун? Защото, ако е така… искам да кажа, какво правим тук двамата? Как можеш да търпиш да бъдеш в една и съща стая с мен, камо ли пък в едно и също легло?

Той е прав, помисли си Бони. Зави й се свят. Какво й ставаше? Нима не знаеше по какъв начин щяха да бъдат изтълкувани въпросите й? По какъв друг начин биха могли да бъдат изтълкувани, за бога?

— Род, толкова съжалявам — промълви Бони, искаше й се да го погали, но я беше страх да не я отблъсне. — Не знам какво да кажа. Знам, че нямаш нищо общо със смъртта на Джоун. Никога не съм искала да намекна…

Род бавно поклати глава.

— Добре. Добре. Всичко е добре. Всичко ще бъде добре — повтаряше той, сякаш това „добре“ беше някаква мантра[1], сякаш самото повторение на думата щеше да оправи всичко.

— Нека само малко да поспим. — Той се върна обратно в леглото. — Уморен съм. Не мисля както трябва. Вероятно реагирах прекалено бурно. Съжалявам, ако съм прекалил! Всичко ще бъде наред. И аз ще се оправя утре сутринта. Нуждая се само от един хубав сън. Ще поговорим утре сутринта.

Но когато Бони излезе изпод душа, той вече бе тръгнал за работа. Бележката на кухненската маса гласеше, че отново ще закъснее, че не бива да го чака.

— Е, какво точно се надявам да постигна? — попита Бони, докато вървеше към разпръснатите сгради на мелроузския център за душевноболни. — Опитвам се да очистя името си, да събера отново това семейство? Само че какво точно се надявам да разбера от някаква нещастна стара алкохоличка, която си живее в неин собствен затворен свят? — Ето, вече си говоря и сама, помисли си тя, докато прекосяваше моравата отпред. Мястото е точно като за мен.

Една възрастна жена, която седеше на близката пейка, й махна с ръка.

— Аз ви познавам — заяви жената, когато Бони се приближи, опитвайки се да си спомни дали познава отнякъде набръчканото й лице. — Вие сте онази прочута актриса. Онази, дето умря.

Чудесно, помисли си Бони и бързо се завъртя на токовете си. Усещаше как потъваха в тревата, докато вървеше към главния вход.

Вътре цареше пресилено жизнерадостна атмосфера — характерна за повечето подобни институции. Широки коридори, стени с цвят на праскова, литографии на Пикасо с цветя и арлекини. Една привлекателна жена на средна възраст стоеше зад масивно, боядисано в слонова кост бюро в просторната, добре осветена приемна. Бони предпазливо се приближи към бюрото.

— Да — каза жената, широката й усмивка разкри целия й горен венец. — С какво мога да ви помогна?

Можете да ми кажете да се обърна и да си ида у дома, помисли си Бони, като се втренчи във виолетовите очи на жената. Почуди се дали са истински, или контактни лещи. Вече нищо не се знаеше. Нещата невинаги са такива, каквито изглеждат. Не беше ли казал така Род?

— Къде мога да намеря Елза Лангър? — чу се да пита тя.

Сестрата на рецепцията направи справка в компютъра.

— Лангър, казахте, нали?

— Да, Елза Лангър.

— Елза Лангър. Да, ето я. Стая три-дванайсет в южното крило. Асансьорите са ей там. — Тя посочи вдясно.

— Благодаря ви. — Бони не се помръдна.

— Можете да се качвате директно.

Бони кимна, искаше краката й да се раздвижат. Но те не го направиха.

— Има ли нещо?

— Просто от много отдавна не съм виждала г-жа Лангър — излъга тя и се почуди дали сестрата на рецепцията би могла да я хване, че лъже толкова лесно, колкото го бе направила Каролайн Госет, — и не знам какво да очаквам. — Това последното поне бе истина.

* * *

Бони слезе от асансьора на третия етаж и бавно се огледа наоколо. Стените бяха сини: Матис бе предпочетен пред Пикасо. Приемната за посетители се намираше на няколко крачки вдясно, точно срещу гишето на сестрите. Няколко големи букета с цветя лежаха на плота и чакаха да бъдат разнесени. Може би и тя трябваше да донесе цветя на Елза Лангър, помисли си Бони, като пъхна двете току-що купени списания „Вог“ и „Базар“ под мишница. Последното в пролетната мода. Точно каквото й трябваше на жената.

Няколкото сестри бяха прекалено заети да си говорят, когато Бони се приближи до гишето. Те погледнаха нагоре, отбелязаха присъствието й и продължиха с разговора си. Явно обслужването не беше най-главното. Бони почака, като погледна към залата за посетители. Забеляза една млада жена, седнала мълчаливо между мъж и жена на средна възраст, вероятно родителите й: майката плачеше, бащата гледаше разсеяно в пространството, сякаш не можеше да повярва, че това се случва на него. Друга жена седеше, обгърнала с ръка един млад мъж, който ожесточено събираше невидими влакънца от дрехите си.

— Ето, ето — мърмореше жената непрекъснато. — Ето, ето.

Бони се извърна отново към сестрите.

— Извинете, бихте ли ми казали къде е стая три-дванайсет?

— Натам — посочи една от тях, без дори да си направи труд да погледне нагоре.

— Благодаря ви.

В следващия миг Бони вече стоеше пред затворената врата на стая 312. Какво трябваше да направи сега? Да почука? Или да влезе направо? Или да се обърне и да си иде у дома?

— Влезте — извика един глас, преди да е успяла да избере.

Бони си пое дълбоко въздух и отвори вратата.

Една жена седеше в инвалидна количка до прозореца. Косата й беше боядисана тъмнокафява, въпреки че отдолу се показваха почти два сантиметра сиви корени. Кожата й бе осеяна с всевъзможни бенки и петна от възрастта. Обезформени крака, подобно на две големи цепеници се подаваха от розовия пеньоар на баклавички. Дори и седнала, жената изглеждаше внушителна. Каквато майката, такава и дъщерята, помисли си Бони с неудобство, въпреки че не можа да забележи почти никаква друга прилика с Джоун.

— Откъде разбрахте, че съм отвън? — Бони влезе в стаята и чу свистенето на вратата, когато тя се затръшна след нея. Възможно ли бе жената да е предчувствала присъствието й? Да е разбрала някак си, че ще дойде?

— Чух стъпки — отвърна жената. — Спряха пред вратата.

Бони се разсмя. Значи, беше съвсем просто. Колко бързо можем да загърбим очевидното, помисли си тя.

— Вие Елза Лангър ли сте?

— Може би. — Жената заглади пеньоара около широките си колене. — Кой пита?

— Бони… Бони Уилър.

Тънките вежди на жената се навъсиха и се сключиха над широкия й нос.

— Донесла съм ви нещо. — Бони направи няколко предпазливи крачки към жената и постави списанията на скута й.

Жената погледна надолу, после отново към Бони.

— Благодаря. Как казахте, че ви е името?

— Бони. Бони Уилър — отвърна Бони, като натърти на фамилията, надявайки се, че това може да раздвижи паметта й, но когато не последва никакъв отговор, додаде: — Познавах Джоун.

— Така ли?

— Да. — Бони се почуди какво да каже след това. Дали жената знаеше, че дъщеря й е мъртва? Дали някой й беше казал?

— И аз някога познавах една Джоун.

Бони кимна.

Жената започна да прави странни движения с устата си, сякаш се бореше със заблудило се парченце храна. Извиваше устните си напред-назад, навътре-навън, като накрая изстреля горната протеза от устата си, закрепи я на връхчето на езика си и после с рязко изщракване я върна внезапно на мястото й.

— Някой казвал ли ви е нещо за Джоун? — престраши се Бони, като се опитваше да не гледа към жената, която отново вадеше ченето си.

— Джоун е мъртва — отвърна тя, думите й се сляха в едно, докато се бореше с протезата си.

— Да — отвърна Бони, очите й разсеяно оглеждаха сините стени, малкия скрин, двойката болнични легла. Едно от леглата беше спретнато оправено, другото бе оставено разхвърляно, завивките му бяха събрани в краищата и струпани на куп по средата, сякаш все още имаше някой в него. — Господи, там има някой — възкликна Бони. Когато се приближи по-близо до леглото, безформената купчина в центъра бавно придоби човешки очертания. Бони сдържа дъха си, опита се да не си припомня майка си в дните преди смъртта й. Страхуваше се да погледне прекалено отблизо неподвижната фигура в средата на леглото.

Кожата и косата на жената бяха пепелявосиви, бузите й — изпити, кафявите й очи — широко отворени и безизразни, невиждащи, сякаш беше сляпа. За миг Бони си помисли, че жената може и да е мъртва, но изведнъж дочу странен тих звук, откъслечен вик, който изчезна при досега си с въздуха.

— Това е г-жа Лангър, нали? — попита Бони жената в инвалидния стол.

— Може би — отвърна тя. — Кой пита?

— Бони. Бони Уилър. Познато ли ви е името, г-жо Лангър? — попита тя жената в леглото.

— Тя няма да говори с вас — отвърна жената в инвалидната количка. — Не говори с никого, откакто й казаха, че Джоун е мъртва.

— Много съжалявам за дъщеря ви — продължи Бони, като леко докосна рамото на Елза Лангър.

— Идваше на посещение всеки месец. Сега никой не идва.

— Г-жо Лангър, чувате ли ме?

— Тя няма да говори с вас — отново се чу шумът от щракащи напред-назад протези.

Бони приклекна до леглото, докато очите й не се изравниха с тези на Елза Лангър.

— Аз съм Бони Уилър — каза й тя. — Съпругата на Род. — Очите на жената премигнаха бързо няколко пъти. Бони се приближи няколко сантиметра по-близо. — Джоун споменавала ли ви е някога за мен?

— Джоун е мъртва — промълви жената в инвалидната количка.

— Джоун се тревожеше за мен — продължи Бони. — Каза, че трябва да ми съобщи нещо, но умря, преди да успее да ми го каже. Чудя се, дали не е споделила нещо с вас… — Бони млъкна. Какво правеше? Жената беше на косъм от смъртта, за бога. Тя вероятно дори не можеше да я види, камо ли пък да я чуе или да разбере за какво й говори. — Само исках да знаете, че Сам и Лорън са добре. Сега живеят при нас с Род и ние ще се грижим добре за тях. Може би дори ще мога да ги доведа някой следобед да ви посетят, ако желаете. Сигурна съм, че ще искат да видят баба си. — Защо бе казала това? Та те дори не я бяха споменали.

Елза Лангър не каза нищо.

Бони, залитайки, се изправи на крака.

— Вече трябва да тръгвам.

— Казах ви, че няма да говори с вас — отвърна жената в инвалидната количка, с нотка на триумф в гласа.

— Някога говорила ли е с вас? — попита Бони, като погледна към жената, чиито протези продължаваха да изскачат навън-навътре от устата й, като език на змия.

— Може би. Кой пита?

Бони затвори очи, признавайки се за победена.

— Бони — каза тя. — Бони Уилър.

— Името ми е познато — отвърна й жената. Бръсна с ръка из скута си и събори списанията на земята.

— Така ли?

— Може би. Кой пита?

Бони вдигна списанията от земята и ги остави на леглото на Елза Лангър, като погледна крадешком към жената, заровена в колосаните бели чаршафи. Една-единствена сълза се стичаше по бузата на Елза Лангър. Изви се покрай устата й, капна на брадичката, подобно на слюнка и изчезна във възглавницата.

— Г-жо Лангър? Г-жо Лангър, чувате ли ме? Чухте ли какво ви казах преди малко? Разбирате ли ме? Можете ли да говорите с мен, г-жо Лангър? Искате ли да ми кажете нещо?

— Тя няма да говори с вас — отвърна жената в инвалидната количка.

— Но тя плаче.

— Тя непрекъснато плаче.

— Така ли?

— Може би. Кой пита?

Бони изпусна дълбока въздишка.

— Не плачете, г-жо Лангър — каза тя на майката на Джоун. — Моля ви, нямах намерение да ви разстройвам. Сега си тръгвам, но ще оставя телефона си на сестрите, в случай че някога искате да се свържете с мен. — Наведе се напред и погали рехавата сива коса на жената. — Довиждане.

— Приятно ми беше да се запозная с вас — отвърна жената в инвалидната количка.

— И на мен ми беше приятно да се запозная с вас — отвърна й Бони.

— Лъжеш, лъжеш, как те хванах — пропя жената, когато Бони избяга от стаята.

[1] Мантра — свещена дума или формула в будизма и хиндуизма, повтаряна като заклинание. ↑

Четиринайсета глава

Веднага щом се прибра у дома, Бони се обади в кабинета на доктор Уолтър Грийнспун.

— Кабинетът на д-р Грийнспун. — Гласът на секретарката беше дрезгав и изпълнен с дим, сякаш Бони я бе хванала точно когато издухваше дима от цигарата си.

— Бих искала да си запиша час при д-р Грийнспун, възможно най-скоро — каза й Бони, като се опита да отгатне какво ли прави. Нямаше намерение изобщо да се обажда. Беше прекарала по-голямата част от пътуването от Съдбъри дотук да се убеждава, че трябва да остави полицията да се оправя с убийството на Джоун, да стои настрани от това. Само че как би могла да стои настрани, когато беше точно в центъра на всичко, когато тя и дъщеря й можеха да се намират в смъртна опасност?

— Пациентка ли сте на д-р Грийнспун?

— Какво? О, не, не, не съм.

— Разбирам. Добре, тогава първият свободен час, с който разполагаме за нови пациенти, е на десети юли.

— Десети юли? Това е след повече от два месеца.

— Доктор Грийнспун е много зает.

— Уверена съм, че е така, но не мога да чакам толкова дълго. Трябва да се видя с него веднага.

— Страхувам се, че е невъзможно.

— Чакайте малко, не затваряйте — каза Бони, усещайки, че жената се кани да го направи. — Имам една идея. — Наистина ли имаше? — Кога е следващият записан час на Джоун Уилър?

— Моля?

— Аз съм сестрата на Джоун — отвърна Бони, усети как гласът й потрепери под тежестта на лъжата.

Гласът на секретарката също се промени, стана по-внимателен, дори по-плътен.

— Много сме потресени и опечалени от случилото се — заяви тя.

— Благодаря ви — отвърна й Бони, удивена от нещата, които излизаха от устата й. — Знам, че Джоун високо ценеше д-р Грийнспун и точно сега прекарвам ужасно тежък момент, докато преодолея всичко това… и просто си помислих, че бих могла да използвам следващия й записан час… — Тя млъкна, лъжата прекалено много натежа на езика й, за да продължи по-нататък.

— Страхувам се, че вече сме го запълнили — извини се секретарката.

Бони кимна, готова да затвори. Виждаш ли, прошепна съвестта й, с лъжи доникъде няма да стигнеш.

— Но имаме един отказан час за този петък — додаде бързо секретарката, — предполагам, че бих могла да ви го дам, въпреки че всъщност не би трябвало да го правя. Можете ли да дойдете в два часа?

— Разбира се — съгласи се веднага Бони.

— Добре. Бихте ли ми казали името си?

— Бони Лонерган — светкавично изстреля Бони, временно възприемайки отново моминското си име. Откри, че се почувства неудобно, като в прекалено тясна обувка. Защо беше избрала точно Лонерган, за бога? Не беше ли изгаряла от нетърпение да остави тази част от своя живот зад гърба си? Тя затвори телефона, преди секретарката да си е променила решението. Два часа, петък. Щеше да пропусне последния си час. Нямаше нищо. Щеше да каже на шефа си, че има час при психотерапевт заради Сам и Лорън. Което си беше истина. Или поне не чиста лъжа. Наистина имаше час при психотерапевт. По някое време на сеанса, тя без съмнение щеше да спомене загадката, която представляваха Сам и Лорън. Всъщност, можеше да поговори по-надълго за тях. Така че в действителност изобщо нямаше да излъже.

Бони изведнъж чу музика, вибрираше през тавана на кухнята от стаята на Сам. Е, не точно музика, помисли си тя, докато изваждаше зеленчуци от хладилника и се готвеше да ги нареже на салата. Ритмичен шум, бе по-точното описание — висок, натрапчив, безмилостен.

Бони си представи как Сам лежи на леглото с разкопчана и разгърдена риза, втренчен в тавана и замислен… за какво? Бони нямаше никаква идея. Въпреки неколкократните й опити, Сам никога не бе споделял мислите си с нея. Или с някой друг. Нито с Бони, нито с Род, нито с директора, нито със заместник-директора, нито с отдела за професионално ориентиране, нито със служителя от социалното или с училищния психолог — те всички до един се бяха опитвали да го накарат да излее душата си. Бе напълно безполезно. Сам идваше на училище, пишеше си домашните, размотаваше се с приятели, свиреше на китара, хранеше змията си, пушеше си цигарите и не казваше нищо.

Лорън беше същата, отказваше да приеме професионален психотерапевт и се бе затворила в себе си. В периода след смъртта на майка й, тя ставаше ту враждебна, ту пасивна, ту агресивна, ту плачлива. Последните няколко дни бе изпаднала в някаква инертност, граничеща с летаргия, едва се надигаше от леглото сутрин, за да я закара Сам на училище, не беше способна да се съсредоточава, да се занимава с някаква конкретна работа. Вероятно още е прекалено рано да се връща в училище, бе предложила Бони, но Лорън беше непреклонна. Щяла да се оправи, настояваше тя, ако просто всички я оставели на мира. Само Аманда явно можеше да продължава непрекъснато да се усмихва. И Род, когото Бони винаги чакаше, независимо колко късно се прибираше.

Може би трябва да си вземат няколко дни почивка и да отидат някъде като семейство, бе предложила Бони на Род, няколко дни, за да се опитат наистина да се опознаят един друг. Бони беше започнала да се чувства като пришълка в собствения си дом. Всичко, което искаше от децата на Род, бе просто да й дадат възможност. Вероятно можеха да отидат заедно на терапия. Като едно семейство. Като едно цяло. Но Род й бе отвърнал, че не може да си позволи няколко дни точно сега, нито пък можели да си позволят продължителна терапия. Онова, от което се нуждаели било време, настояваше той. Сам и Лорън вече бяха отворили сърцата си за Аманда; беше само въпрос на време преди да направят същото и за Бони.

Надявам се да си прав, помисли си Бони, като бързо наряза на кубчета морковите и премина към краставиците и доматите под ударите на най-новото в тийнейджърския гняв. Почуди се как Сам можеше да издържа в една стая с нещо толкова силно. Реши, че би могла да се качи горе и да го помоли да намали, но не й се искаше да го прави. На нея самата, като дете, никога не й бе позволявано удоволствието да слуша силно музика. Здравето на майка й беше прекалено крехко, мигрените й — прекалено чести. На Бони и Ник не им бе разрешено да пускат радиото си по-силно от шепот. Не че Ник изобщо се вслушваше в онова, което му се казваше.

Освен това, гърмящата музика бе някак странно добре дошла. По неин си начин те завладяваше, прогонваше всичко останало в най-затънтените ъгълчета на съзнанието ти, обявяваше за незаконно всичко, което дори наподобяваше на сериозна мисъл. Докато ударите на барабаните пулсираха през тавана на кухнята й, тя не трябваше да мисли за безумието на неотдавнашните си постъпки — посещението й при Каролайн Госет вчера следобед и посещението й при Елза Лангър днес, записаният час при д-р Грийнспун в петък. Какво всъщност ставаше с нея? Наистина ли си мислеше, че аматьорското й душене насам-натам ще разкрие нещо? Сериозно ли смяташе, че ако вземе активна роля в разследването ще означава, че все още държи под контрол живота си? Толкова важна ли беше илюзията за контрол, за да се чувства добре?

Бони изсипа всичките зеленчуци в дървената купа за салата и, като си погледна часовника, пъхна купата в хладилника — почти наближаваше пет. Род отново щеше да закъснее; Аманда беше на рожден ден и нямаше да се прибере до шест. Бони можеше да си позволи няколко минути почивка, да си вдигне краката, да почете вестник. Или можеше да довърши вечерята и да разпредели прането.

Реши в полза на вдигането на краката. Взе вестника от кухненската маса, където бе лежал от сутринта и след като хвърли един любопитен поглед на първата страница, бързо прелисти на светската притурка и д-р Грийнспун. За домашно, каза си тя. Разследване.

Скъпи д-р Грийнспун, започваше първото писмо. Страхувам се, че може би съпругът ми е хомосексуалист. Не показва сексуален интерес към мен от известно време, а напоследък се отдалечава все повече и повече и емоционално. Освен това намерих хомосексуална литература на дъното на чекмеджето му. Направо ми се гади от това, въпреки че така се обясняват много неща. Не сме правили секс от известно време, но аз все пак се тревожа да не съм болна от СПИН, който, както знам, имал дълъг инкубационен период. Изложена ли съм на риск? Трябва ли да кажа направо на съпруга си за подозренията си, или да не му казвам нищо? Обичам го и направо ще се съсипя, ако го загубя. Не знам какво да направя. Можете ли да ми помогнете? Беше подписано, Бездомната.

Скъпа Бездомна, гласеше незабавният отговор. Трябва да говорите със съпруга си веднага. Бракът не може да просъществува с тайни, а във вашия случай тайната ви може да ви погуби.

— Страхотно — каза Бони. — Това наистина ще ме разтовари. — Тя остави вестника, изправи се и се запъти към коша с пране, който бе оставила в подножието на стълбите тази сутрин. — Може би е по-добре да свърша това. — Вдигна тежкия пластмасов кош и го качи горе, музиката ставаше по-силна и по-немелодична с всяка измината крачка.

Сложи току-що изпраните чаршафи в шкафа за спално бельо до голямата баня. Бельото си — в най-горното чекмедже на скрина, а бельото на Род — две чекмеджета по-надолу. После идваха чорапите му — повечето черни, няколко чифта кафяви, всичките до коленете. Бони отвори най-долното чекмедже, готова да хвърли чорапите отгоре върху останалите, после спря. Открих хомосексуална литература на дъното на чекмеджето му, припомни си изведнъж.

— Я не ставай глупава — каза тя, пръстите й си играеха с горния куп от камарата. — Последното нещо, за което трябва да се тревожа, е, че мъжът ми е педал.

Тогава за какво се тревожиш, попита едно тъничко гласче.

— За нищо не се тревожа, благодаря ти — отвърна Бони, но ръцете й вече бяха под редиците с чорапи: все едно че ги оправяха, за да освободят още място. — Нищо друго, освен безброй чорапи — заяви тя. — Никакви ужасни тайни.

И точно тогава пръстите й докоснаха непозната материя, не вълна или памук, а… найлонова торбичка, осъзна Бони.

— Найлонова торбичка, пълна с чорапи — каза си тя, като издърпа яркорозовия плик. Видя предизвикателните червени сърца, изрисувани от двете страни, и извитите черни букви отстрани, които гласяха: „Еротично бельо Линда“. — Не са чорапи — продължи Бони, като надзърна вътре и бавно издърпа фин, прозрачен светлолилав сутиен и гащички, в комплект с жартиери в тон. — Всичко друго, но не и чорапи — добави тя и докато сядаше на пода и изваждаше още две лилави шифонови шалчета отвътре, широка усмивка се изписа на лицето й.

Род не й бе купувал еротично бельо от доста отдавна. Правеше го непрекъснато, спомни си тя, особено непосредствено след сватбата им. Изненадваше я с някой малък пакет — изрязани бикини, бодита от черна дантела, сутиени с банели, подобни на този. Тя го огледа и го обърна наопаки, за да види номера.

— Мисля, че изглежда малко прекалено оптимистичен — каза тя, като забеляза, че размерът е прекалено голям. — Нещо като пожелание — продължи да разсъждава на глас, докато се чудеше за какво ли бяха пък шалчетата.

Телефонът иззвъня. Бони се надигна от пода и го вдигна на втория път.

— Ало?

— Как си? — попита Даяна, без да си прави труда да казва кой е. — Имам няколко минути време и помислих да звънна, за да видя дали полицията още те тормози.

— Оставиха ме на мира за няколко дни, но не съм сигурна дали е за добро, или за лошо.

— Винаги когато полицията те остави на мира, е за добро. Е, как си?

— Добре, предполагам.

— Само добре? Какво мога да направя, за да те накарам да се почувстваш още по-добре? Хайде, каквото си поискаш. Твоето желание е заповед за мен.

Бони вдигна лилавия сутиен, юмрукът й се пъхна в изрязаната наполовина чашка.

— В такъв случай искам по-големи цици.

Даяна не се забави с отговора.

— По-големите цици идват веднага. Цици „Д“. Всъщност можеш да вземеш моите. За какво са ти притрябвали?

Бони се разсмя и разказа на приятелката си, че е намерила еротично бельо на дъното на чекмеджето на Род.

— Сигурна ли си, че не е травестит? — попита Даяна.

— О, за бога!

— Само се шегувам. Е, хайде, трябва да тръгвам. Исках просто да те чуя и да разбера как се справяш.

— Справям се май е най-точният израз. Слушай, защо не дойдеш на вечеря в петък?

— Този петък ли?

— Имаш други планове ли?

— Не. Сигурна ли си, че няма да ти дойде много? Искам да кажа, че всичко е оставено на твоите ръце. Аз ще наготвя вместо теб.

— Ти не готвиш — напомни Бони на приятелката си.

— Вярно. У вас, нали. Седем часа?

— Ще се видим в петък в седем. — Бони затвори слушалката, пръстите й си играеха с жартиерите на оскъдния малък колан, като разсеяно отваряха и затваряха всеки от тях.

— Извинявай — чу се глас от вратата.

Бони набързо натъпка интимните неща обратно в найлоновата торбичка, обърна се и видя Лорън, облечена с горнището на училищната си униформа върху чифт развлечени джинси, да виси на вратата на стаята.

— Здравей, миличка. Случило ли се е нещо? — попита Бони.

— Не мога да открия лилавата си тениска — отвърна Лорън, като внимаваше да не поглежда директно към Бони.

— Изпрах ти я — отвърна й тя, като намачка розовата найлонова торбичка на топка в юмрука си и я върна в най-долното чекмедже на Род, преди да се пресегне към коша за пране за лилавата тениска на Лорън.

— Не е необходимо да переш нещата ми — отвърна й Лорън. — Мога да си ги пера и сама.

— Нищо не ми костваше — увери я Бони. Моля те, позволи ми да направя поне това за теб, додаде мълчаливо тя.

Лорън бавно влезе в стаята и взе тениската от протегнатите ръце на Бони.

— Благодаря.

— Няма за какво — отвърна Бони с благодарност. Пръстите им за малко се докоснаха и в следващия миг Лорън вече я нямаше.

* * *

— Сам? — Бони почука на вратата на стаята му. — Сам, може ли да вляза? — Почука отново. Какво правя, почуди се тя. Наистина ли очакваше, че ще чуе тихото й почукване през всичкото това стържене и крещене, което се носеше от стаята му? Опита по-силно, като удари няколко пъти с юмрук по вратата. — Сам — извика тя. — Сам, мога ли да вляза?

Вратата на стаята му внезапно се отвори, музиката нахлу в коридора, подобно на лава от вулкан, като заплашваше да погълне всичко по пътя си.

— Изпрах ти някои неща — опита се да надвика шума Бони, като посочи към коша под мишницата си.

— О, страхотно — изкрещя в отговор Сам. — Благодаря. — Той отстъпи встрани, за да може тя да влезе в стаята.

Бони се поколеба за миг, после прекрачи прага, като се огледа набързо, за да се увери, че змията е в аквариума си и остана приятно изненадана да открие, че стаята е все още цяла. Остави коша с прането на канапето, после вдигна едната си ръка към ухото.

— Не намираш ли, че е малко силничко?

Сам се приближи до уредбата и намали звука до по-приемлива височина.

— Извинявай.

— Няма проблем — отвърна му Бони, искаше й се да знае как да го достигне, да го накара да излее душата си, да говори за майка си. Отношенията им явно не бяха твърде любвеобилни. Къде е колата й, беше попитал той. Бим-бам. Вещицата е мъртва. Но сигурно тогава бе още в шок, сигурно трябваше да изпитва нещо сега, нещо различно от пълното безразличие, което продължаваше да демонстрира.

Не притесняваш ли Л’ил Абнър, когато музиката е толкова силна? — Неохотно очите на Бони се отправиха към змията.

— Никак дори — отвърна Сам. — Змиите са глухи.

— Наистина ли?

— Може да усеща вибрациите, но не чува нищо. — Сам се приближи до аквариума и лекичко потропа с пръсти по стъклото.

Предпазливо и Бони се приближи към аквариума. Змията се стрелна към нея, сякаш разтревожена от присъствието й. Бони преглътна и се насили да погледне отблизо влечугото.

— Наистина е доста хубав — призна тя.

— И аз така мисля. — Гласът му се изпълни с почти родителска гордост.

— Колко казваш, че ще порасне?

— Около четири метра и осемдесет сантиметра — шест, ако е на свобода.

— Удивително. — Бони се почуди дали наистина тя говореше за змията, или беше някой друг. — Какво има на дъното на аквариума?

— Западноафрикански корал — отвърна Сам. — Можеш да използваш и просто чакъл.

Бони посочи към другите най-различни джунджурии в аквариума.

— А всичките тези работи за какво са?

— Термометърът ми трябва, за да мога да регулирам температурата вътре в аквариума. Не бива да е по-висока от трийсет и четири градуса. Наистина ли те интересува всичко това? — попита скептично Сам.

— Да. — Бони осъзна, че наистина я интересуваше. — Моля те, кажи ми.

Лицето на Сам веднага се оживи.

— Добре, колкото по-топло им е на змиите, толкова по-бързо порастват. През нощта намалявам температурата до двайсет и два градуса, но не по-ниско, защото змиите са студенокръвни и това би спряло обмяната на веществата им. — Той посочи към големия камък в дъното на аквариума. — Това е нагряващ се камък. Виждаш ли щепсела?

Бони кимна.

— Поддържам камъка на двайсет и девет градуса. Всичките тези светлини тук са също за отопление. — Той посочи крушките отгоре на аквариума. — Тази тук е стоватова, а онази продълговатата там, която се простира по продължение на аквариума, е вита-светлина, имитира слънчевата и му доставя необходимите витамини. Това е водата му за пиене — продължи той, като посочи към една черна пластмасова кутия, пълна с вода. — Той обожава водата. Понякога се свива вътре в нея. Поддържам я на трийсет и два градуса. А този пън е за сянка и когато му се доиграе.

— Доиграе ли?

— Боата е много игриво животно.

Боата си е боа, помисли си Бони, но не го каза на глас.

— А картонената кутия?

— Обича да пропълзява в нея и да спи там.

Главата на змията се удари в стъкления капак на аквариума. Бони неволно отстъпи крачка назад.

— Не може да излезе навън, нали?

— Още не. Но когато стане по-голям, ще трябва да слагам тежести отгоре, така че да не може да повдига капака. Сега още тежи само около пет килограма, но боите са невероятно силни и когато пораснат напълно, могат да достигнат до сто килограма.

— Господи.

— Искаш ли да го подържиш?

— Какво?

— Няма да ти стори нищо лошо. Той наистина е приятелски настроен. — Сам вече отместваше капака настрани и вадеше змията от аквариума.

— Не, Сам — възпротиви се Бони. — Не мисля, че е необходимо.

— Няма от какво да се страхуваш. — Сам протегна змията към нея, за да й се възхити. — Не е ли великолепен? Виж как шанжанира. Почти лилав е на места. На слънце става зелен. Виж как цветовете стават по-наситени и шарките — по-концентрирани към опашката.

Очите на Бони обходиха по дължина тялото на змията. После с ужас наблюдаваха как Сам приближава главата й до устата си.

— Виждаш ли, няма да ти стори нищо лошо. — Езикът на змията се стрелна към устните на Сам.

— Какво прави? — Бони се насили да пристъпи напред.

— Змиите усещат топлината с езика си. Езиците им винаги се движат. Виж колко е дълъг неговия. — Той обърна главата на змията към нея. — Виж тъмната резка, която минава точно по средата на очите му.

Бони погледна отблизо очите от двете страни на главата на змията.

— Змиите нямат клепачи, така че никога не могат да си затворят очите — обясни Сам, явно бе, че той беше учителят тук. — Защо не го докоснеш? Страхотен е на пипане. Като коприна.

— Като коприна — повтори вцепенено Бони, ръката й се протегна към змията, сякаш притежаваше своя собствена воля. Пръстите й докоснаха тялото на змията, толкова нежно и толкова внимателно, почти като любовна милувка. Сам е прав, помисли си Бони, докато галеше дългото тяло на змията с нарастваща увереност. Наистина е като коприна.

— Искаш ли да го подържиш? — предложи Сам.

О, господи, не, помисли си Бони.

— Добре — чу се обаче да казва. Полудяла ли беше? Какво вършеше, за бога? — Какво да направя?

— Ето. — Сам насочваше ръката й към тила на змията, другата към опашката й.

— Ами ако започне да се увива?

— Можем да го махнем. Все още сме по-силни от него. Само не го изпускай — предупреди я Сам. — Той мрази да го изпускат.

Бони го стисна здраво, усети как змията се напряга в хватката й. Остана удивена от силата, която усети да се вие в ръцете й. Трябва да съм си загубила ума, помисли си тя.

— Цял живот ме е било страх от змии — призна тя.

— Справяш се чудесно — похвали я Сам.

Змията изви главата си към нея, езикът й изплющя във въздуха. Наистина е великолепен, помисли си Бони, временно хипнотизирана от вида му, от факта, че наистина го държи в ръцете си. Ако някой преди седмица, преди час, й беше казал, че ще стои до едно момче със синкавочерна коса и халка на носа и ще държи дълга метър и шейсет боа, би му отговорила, че се е побъркал. Но тя беше тук и не само държеше в ръцете си проклетото чудо, но в действителност се наслаждаваше и на усещането, преминаването на сила от тялото на змията в нейното. Без всякакво съмнение, тя беше тази, която се бе побъркала.

Внезапно змията се стегна, размърда пръстените си, също като някоя от гумените играчки на Аманда. Опитваше да се изскубне от пръстите й, заплашваше да се изплъзне от ръцете й, да падне на земята. Не биваше да го изпуска, припомни си тя, като се мъчеше да не охлабва пръстите си. Нали Сам току-що й бе казал, че той мрази да го изпускат?

— Може би вече трябва да си го вземеш — каза Бони, като се почуди какво ли щеше да направи, ако Сам откажеше и просто се изсмееше, и излезеше от стаята. О, господи, от всички глупави неща, които бе направила през последните няколко дни, това беше най-глупавото. Наистина ли си мислеше, че по такъв начин може да се сближи със Сам? Да го накара да се отпусне, да говори за майка си? Наистина ли си мислеше, че пътят към сърцето на момчето е през неговата боа?

— Разбира се — отвърна Сам и с лекота взе змията от ръцете й, върна я в аквариума с едно-единствено плавно движение и здраво постави капака на мястото му.

Бони изведнъж се почувства развеселена и замаяна. Чу смях и осъзна, че е нейният собствен.

— Направих го — смееше се тя. — Направих го.

Сам се смееше заедно с нея.

— Беше страхотна — каза той.

— Да, бях — съгласи се тя.

— Майка ми никога не би се приближила до него — каза набързо Сам, после прокара ръка през устата си, сякаш искаше да изтрие думите.

Бони сдържа дъха си, отчаяно искаше да обсипе момчето с въпроси, но знаеше, че трябва да подходи много внимателно.

— Нямаше ли? — бе всичко, което каза.

— Твърдеше, че е слузест и отвратителен — продължи Сам с очи, приковани върху Л’ил Абнър. — Но той изобщо не е слузест.

— Не, не е.

— Не я интересуваше.

— Да, но ти е позволила да си го държиш у дома. Майка ми никога не би го направила — отвърна Бони, знаеше, че това беше истина. Като дете й бе забранено да има животно. Майка й е алергична, беше й казано. Спомни си за кученцето, което един следобед Ник бе довел вкъщи, само за да му бъде наредено да го върне обратно там, на когото си било. „То си е мое“, беше се молил той, но без никакъв резултат.

— Така е.

— Каква точно беше майка ти, Сам? — осмели се да попита тихо Бони.

Добре познатото безразличие се завърна.

— Не знам — отвърна той след кратка пауза. — Не прекарвахме много време заедно.

— Защо така?

— Трябваше да я попиташ нея. — Той глухо се изсмя и потърка носа си отстрани с ръка.

— Това не ти ли пречи? — Бони посочи към обицата на лявата му ноздра.

— Забравяш, че е там — отвърна той, срамежлива усмивка бързо освети лицето му и после веднага изчезна.

— Разкажи ми нещо за майка ти — помоли Бони, видя как той се стегна, тялото му се олюля, подобно на змията, която се надигаше към капака на аквариума.

Сам не отвърна нищо в продължение на доста време.

— Мислиш, че трябва да ми е мъчно за това, че е мъртва — каза той най-накрая.

— А на теб не ти ли е мъчно?

— Не. Защо да ми е мъчно? — Очите му предизвикателно я погледнаха. — Тя беше една никому ненужна стара алкохоличка. Никога не ме е обичала.

— Мислиш, че майка ти не те е обичала? — повтори Бони.

— Тя обичаше само Лорън — продължи Сам. — Изобщо не й пукаше за мен. — Отново се почеса отстрани по носа. — И на мен не ми пукаше за нея. Затова и не ми е мъчно, че е мъртва.

— Сигурно ти е било много трудно.

— Кое?

— Да растеш с една майка, която пие, която няма време, която изобщо не ти обръща внимание.

— Не беше трудно. — Неубедително предизвикателство се провираше през думите му.

— Сигурно много й се сърдиш.

Той се усмихна презрително и вдигна ръце във въздуха.

— Тя е мъртва. Как мога да й се сърдя?

— Само защото хората умират, не означава, че и гневът ни умира с тях.

— Така ли? Е, няма голямо значение.

— Ами баба ти? — попита Бони, като смени темата.

— Баба ми ли? Какво за баба ми?

— Видях я днес.

— Така ли? Разбра ли коя си?

— Не.

Сам се разсмя.

— Така си и помислих.

— Какво каза? — попита един глас. Бони се извърна и видя Лорън, пребледняла на вратата. — Не каза ли, че си видяла баба ми?

Долу се отвори и затвори врата.

— Бони? — извика Род. — Бони, у дома ли си?

— Горе съм — извика в отговор Бони, гласът й беше изпълнен с изненада. — Мислех си, че ще закъснееш.

— Казах на Марла стига толкова — отвърна Род, стъпките му се чуваха по стълбите. — Имам си дом, имам си семейство, имам красива жена, с която не прекарвам достатъчно време. — Той се приближи до вратата на стаята на Сам и спря, когато видя Бони с двете му деца. — Какво става тук?

Петнайсета глава

Седяха на края на леглото.

— Имам изненада за теб — каза й той.

Бони се усмихна на съпруга си.

— Тази вечер си пълен с изненади — отвърна тя, като мълчаливо си ги изброи наум. За начало, ранното му прибиране у дома, последвано от явно непоклатимото му добро настроение — не се беше разгневил, когато научи, че е отишла да види Елза Лангър, бе настоял той да довърши вечерята, да я сервира, да й помогне да почисти. Дори беше седял да гледа как Лорън чете на Аманда приказка за лека нощ и я беше сложил да си легне, после бе прекарал още половин час насаме с по-голямата си дъщеря.

— Мисля, че Лорън наистина се зарадва на времето, което й отдели тази вечер — каза Бони на съпруга си.

— И на мен ми беше приятно — отвърна Род. — Тя наистина е една чудесна малка госпожица.

— Иска ми се да можех да направя нещо повече за нея.

— Просто си бъди такава, каквато си. Тя ще се оправи.

— За какво си говорихте?

— Главно за Марла.

— За Марла ли?

— Знаеш колко много се впечатляват децата от знаменитости. — Той присви пренебрежително рамене. — Искаше да знае какво представлява в действителност, има ли си гадже, такива неща.

— И има ли си? — Бони смътно си спомни, че Марла в момента се намираше в междубрачие.

— Нямам представа — отвърна Род. — Аз съм неин режисьор, а не изповедник. Но мисля, че много скоро ще разберем.

— Какво искаш да кажеш?

— Вечерята в събота вечер.

— Каква вечеря в събота вечер? — попита Бони. Дали не беше пропуснала част от разговора?

— Вечерята в къщата на Марла тази събота — отвърна й той. — Забравила ли си?

— Забравила ли? За пръв път чувам за нея.

— Казах ти още преди месец за тази вечеря — отвърна Род, — въпреки че след всичко, което се случи, изобщо не ме изненадва факта, че ти се е изплъзнало от ума.

— Род, не мисля, че съм в настроение за една вечеря с Марла Брензей. Освен това няма кой да гледа детето.

— Детето си има брат и сестра.

— Не можем да направим това — възпротиви се Бони. — Знаеш мнението на Джоун за това да използваме децата й като детегледачки.

— Те са и мои деца — напомни й Род. — И мисля, че ще го направят с удоволствие. Те обичат Аманда и тя е луда по тях. А и мисля, че така ще се почувстват повече като част от семейството. Нали ти все за това говориш: да станем истинско семейство? Те са добри деца — добави тихо Род, звучеше някак си изненадан, сякаш току-що се бе запознал с двама непознати, които впоследствие се бяха оказали двете му по-големи деца.

И може би точно така си и беше, помисли си Бони. Разбираше, че колкото и да не й се иска да си го признае, оценката на Каролайн Госет за Род като баща съвсем не беше без основание. Истина бе, че той никога не беше прекарвал много време с което и да е от децата си, включително и с Аманда. Първоначално твърдеше, че е прекалено малка, прекалено крехка, за да я държи. Чувствал се неудобно около бебета, беше обяснил, това обаче едва ли оправдаваше неудобството му сега, когато Аманда вече беше на три години.

Бони винаги бе приемала сдържаността на Род към дъщеря му като страх да не я загуби. Той вече бе изгубил едно малко момиченце вследствие на трагичен инцидент, както и по-големите си деца при развода. Страхуваше се да се привърже, страхуваше се да си позволи удоволствието да обича Аманда безрезервно, страхуваше се да не бъде наранен отново. Поне така си казваше Бони, докато Каролайн Госет не й бе казала друго.

Може би сега Род бе подтикван единствено от желанието си да докаже, че Каролайн не е права. Независимо какво точно беше, ако с посещението си при Каролайн Госет успееше дори само да върне Род на линия като баща, пак щеше да си е струвало, каза си тя, като взе ръката на съпруга си в нейната.

— Каква е моята изненада? — попита тя, изтласквайки Каролайн Госет от стаята.

— Затвори си очите — нареди Род.

Бони изпълни каквото й бе казано. Почувства се като малко дете и започна да се кикоти. Усети как той я заобиколи, чу как се отваря чекмедже, последва шумолене на найлонова торбичка. Една яркорозова найлонова торбичка с големи червени сърца отстрани. „Еротично бельо Линда“, прочете наум тя, като се опитваше да придаде на чертите си подходящо изненадано изражение.

— Добре — каза той, — можеш вече да ги отвориш.

Бони отвори очи и видя съпругът й да стои пред нея, ръцете му здраво стискаха розовата найлонова торбичка.

— Какво е това? — попита тя.

Той нежно постави пликчето на скута й.

— Отдавна не съм ти купувал нищо — отвърна той срамежливо. — Мисля, че това би могло да навее малко приятни спомени.

Бони се направи на заинтригувана, после — когато издърпа от пликчето сексапилния сутиен и гащичките, заедно с колана с жартиери, чорапите и шалчетата — на леко шокирана.

— Леле, какво има тук?

— Винаги си изглеждала страхотно в лилаво — каза й той. — И без лилаво — добави. — Ще го пробваш ли?

— Сега?!

— Освен, ако нямаш други планове.

— Нямам други планове — отвърна Бони, изправи се, Род й препречи пътя, като обви ръцете си около нея и силно я прегърна.

— Не мисля, че изобщо можеш да си представиш колко много те обичам — каза той.

— И аз те обичам.

— Държах се като леке.

— Не, не си.

— Бях се заровил в работа и пропуснах всичко, което ставаше, без да обръщам сериозно внимание на притесненията ти, не бях тук за теб и за децата…

— Сега си тук.

— Обичам те.

— Аз те обичам повече — отвърна Бони.

— Нямам търпение да те видя с това.

— Сутиенът изглежда малко амбициозен. — Бони го приближи към гърдите си. — Е, добре. Как точно казваха? Повече от пълна шепа си е чиста разсипия?

— Винаги съм си мислел, че е „повече от пълна уста“ — отвърна й той.

Бони усети как сърцето й заби по-бързо.

— Харесва ми начина ти на мислене — отвърна му тя и отново го целуна, този път езикът му проучи вътрешността на устата й. Бони изведнъж си спомни за змията, как разцепеният й език се стрелна към устните на Сам. За миг се отдръпна с отвращение.

— Има ли нещо? — попита Род.

Бони прогони ненавременния спомен с едно поклащане на глава.

— Нека се пъхна в нещо малко по-възбуждащо — прошепна тя, изплъзна се от ръцете на съпруга си и се забърза към банята. Затвори вратата зад себе си и непохватно започна да разкопчава копчетата на блузата си.

В следващия миг синята й пола и бялата й блуза бяха вече на пода, заедно с памучните й бикини и сутиен. Тя огледа голото си тяло и веднага прецени дефектите: гърдите й можеха да бъдат по-големи; задникът — по-висок; коремът можеше да бъде по-плосък; ръцете — по-стегнати. Лицето й вече нямаше да бъде взето за лице на момиченце. Тя повдигна кожата от двете страни на очите си и се сети за Марла Брензей. Малко клъцване тук, малко пъхване там, няколко килца добре поставен стирол тук, няколко сантиметра изрязана подкожна мазнина там.

Тя обу изрязаните гащички и ги вдигна нагоре по стройните си бедра. Бяха прозрачни и стигаха до над хълбоците, образуваха изрязано V над слабините й. Тя глътна корема си и сложи ръце на кръста. Защо не можеше да има едно от онези прекрасни тела от изданията на „Вог“ и „Базар“?

— Мога ли да пробвам едно от онези, моля? — попита тя отражението си в огледалото.

Може би, чу в отговор един глас. Кой пита?

— О, за бога, не започвай да мислиш пак за тази побъркана стара жена — каза си Бони. Не и когато съпругът й я очакваше в съседната стая, любвеобилен и възбуден. Ръцете й се замотаха с колана с жартиерите и тя се почуди какво ли трябваше да направи с шалчетата.

— Нещо ми подсказва, че не са за косата ми — прошепна тя и си хвърли един последен поглед в огледалото. Помисли си, че честно казано не изглеждаше съвсем зле. Е, та какво ако сутиенът беше възголемичък. И без това нямаше да го носи кой знае колко дълго. От отдавна не се бе обличала така за съпруга си. Щеше ли да бъде разочарован? Тя си пое дълбоко въздух, отвори вратата на банята и пристъпи в спалнята.

Род беше загасил голямата лампа и в стаята цареше мрак, само луната спускаше сребърна светлина през пердетата.

— Не мърдай — заповяда й Род, един безплътен глас в тъмното. — Искам да те погледам.

Бони спря, дъхът й излизаше на къси плитки изблици.

— Ами ако някой влезе? — попита тя.

— Никой няма да влезе.

— Сам още е буден, чувам касетофона.

— Никой няма да влезе — повтори Род. Той седна, лицето му сега се виждаше ясно, очите му прорязваха тъмнината, като нож в масло.

— Род…

— Имаш ли представа колко си хубава?

— Кажи ми.

— Ела тук — заповяда той. — Ще ти покажа.

В следващия миг тя се озова до него в леглото и той легна целия върху нея, ръцете и устните му се състезаваха за всеки милиметър от плътта й, пръстите му нежно я галеха през тънката материя, решително разкопчавайки, издърпвайки и сваляйки всичко, докато тя не остана да лежи чисто гола под него.

— Не знам какво да правя с това — призна тя, като отвори юмрука си и пусна шифонените шалчета. Те се увеличиха при допира си с въздуха, подобно на гъба във вода.

— Мога да ти покажа за какво са — прошепна той. — Колко авантюристично настроена се чувстваш?

— Авантюристично ли?

— Винаги си обичала авантюрите, нали? — подразни я той.

— Какво…? — попита тя, страхувайки се да довърши изречението си.

— Ще ти покажа. Дай ми ръцете си.

— Ръцете ми?

— Ш-ш-шт. Не говори.

— Какво…?

— Не говори — повтори отново той, като я целуна нежно по устата. — Ще ти хареса, обещавам ти.

В следващия миг по едно шалче бе увито около всяка от китките й и всяка китка бе завързана за колоните на леглото зад главата й.

— Род, какво правиш?

— Отпусни се — отвърна й той. — Затвори очи и се наслаждавай.

— Не мисля, че мога да се отпусна.

— Няма от какво да се страхуваш — отвърна й той. — Няма да направя нищо, което да не ти харесва.

— Но аз не съм убедена, че това ми харесва.

Той я целуна в отговор. Отново почувства езика му дълбоко в устата си. Пак си спомни за змията и се опита да я пропъди от съзнанието си. Защо не можеше просто да се отпусне и да се наслаждава както й казваше съпругът й?

Защото е трудно да се отпуснеш, когато ръцете ти са завързани над главата, прошепна тъничко гласче.

Не и когато знаеш, че нищо лошо няма да ти се случи, скара се тя на гласа. Не и когато всичко, което трябва да направиш, е да лежиш и да се отпуснеш. Не и когато съпругът ти просто се опитва да разнообрази любенето ви.

Кога изобщо любенето им бе имало нужда от подобно разнообразие? Не си ли бяха пасвали винаги като парченца от мозайка?

Като жребец и каручка, додаде игриво тънкото гласче. Като две грахови зърна? Като ръка в ръкавица?

Какво правеше? Нима се опитваше да развали всичко?

Може би, изкудкудяка един далечен глас. Кой пита?

Бони здраво стисна очи и се насили да изчисти съзнанието си от всичко. Нямаше да мисли за нищо друго, освен за онова, което ставаше в момента. А в момента съпругът й оставяше с езика си многобройни тънички линии по голото й тяло и се придвижваше надолу, между краката й. Тялото й се изви нагоре, за да го приюти, ръцете й се мъчеха да го докоснат, да го погалят, но не можеха да го достигнат.

Кога това да я връзва бе станало част от фантазиите му? Със сигурност никога преди не бе споделял подобни внезапни желания с нея. Може би го е решил съвсем спонтанно, в магазина за еротично бельо „Линда“. Може би самата Линда му го е предложила. Може би се е почувствал прекалено неудобно, за да откаже.

Или можа би Род беше предложил шалчетата. Може би го е подтикнал някой филм, който е гледал или нещо, което някой е споделил в неговото телевизионно шоу. Имате ли някакви тайни сексуални фантазии, които бихте искали да споделите с милионите наши зрители? Обадете се на 1-800…

Всеки си има фантазии, каза си Бони. Както всеки си има и тайни, нещо мъничко, само негово си, скрито от останалите. Не е възможно да знаеш всичко за някой друг. Така че какво, ако Род не беше споделял досега фантазиите си с нея? Споделяше ги сега. Тя първа се възползваше от тях.

Внезапно Бони се сети за застрахователните полици, които Род имаше за нея и за децата си — полици, за които доскоро тя изобщо не знаеше. Колко добре всъщност познаваше този човек, запита се тя, този мъж, който бе легнал отгоре й, който се опитваше да проникне в нея, за когото беше женена от пет години? „Вие не познавате много добре съпруга ми“, беше заявила тя на Каролайн Госет.

„Може би вие сте тази, която не го познава“, беше й отвърнала тя.

— Красива си — казваше Род. — Толкова си красива и толкова много те обичам.

— И аз те обичам — отвърна Бони, сълзи се стичаха по бузите й. Какво ставаше с нея? Откъде й идваха тези налудничави мисли? Разбира се, че познаваше съпруга си. Той беше добър човек, мил и чудесен мъж. Имаха щастлив брак. Нямаше причина да го подозира. Ако не внимаваше, можеше накрая да остави дребнавите и завистливи подозрения на другите да разрушат всичко. Ако не внимаваше, щеше да свърши като майка си.

О, страхотно, помисли си тя, ръцете й опъваха тънките шалчета и несъзнателно затягаха възлите около китките й. Не стига че беше позволила на Каролайн Госет и онази побъркана жена от мелроузският център за душевноболни да влязат в стаята — сега и майка й беше в леглото заедно с тях.

— Да го вкарам ли? — питаше Род, седнал и вдигнал краката й върху раменете си.

Бони кимна и се съсредоточи върху хубавото лице на мъжа си, когато той рязко влезе в нея — също като в третокачествен порнофилм устните му се притиснаха към нейните, ръцете му се протегнаха към колоните на леглото, пръстите му се преплетоха с нейните, приковавайки ги на място.

— Обичам те — повтори той отново. — Обичам те. Обичам те.

Бони се почувства като на въртележка, която прави все по-бързи и по-бързи кръгове: все повече и повече отмаляваше от удоволствие, всяка фибра от тялото й потрепваше, докато се протягаше към пиринчените халки, а музиката от въртележката се издигаше до непоносимо кресчендо. Дръж се здраво, помисли си тя, като изви тялото си назад и уви крака около тила на съпруга си. Само още няколко секунди и въртележката ще спре.

— Татко? — извика тъничко гласче някъде от много далече. — Тате? — Гласчето се плъзна по въртележката и се уви около врата на едно от дървените понита, протегна се към гърлото на Бони.

Бони отвори очи, когато Род рязко се дръпна от нея и метна отгоре завивките, за да покрие голите им тела, въпреки че нищо не можеше да скрие факта, че ръцете на Бони бяха завързани.

— Не се чувствам добре, татко — простена Лорън. — Много ми е лошо.

— Добре, съкровище — отвърна Род. — Иди си в банята, аз идвам веднага.

Лорън бързо избяга от стаята. Род скочи от леглото и грабна халата си.

— Род, за бога, развържи ме — помоли го Бони.

Той моментално се озова до нея, пръстите му се опитваха да развържат шифонените шалчета. Но докато се бе извивала от удоволствие, тя беше затегнала прекалено здраво шалчетата около китките си и той успя да ги развърже само от рамката на леглото.

— Господи, какво ли ще си помисли? — каза Бони, докато се опитваше да махне упоритите шалчета от китките си, но така и не успя. — Да ме види вързана така за леглото.

— Нищо не е видяла. Тук е тъмно като в рог. Очите й не са имали време да привикнат с тъмнината.

— Не знаем колко дълго е стояла там.

— Татко! — извика Лорън от коридора. — Помогни ми!

Род изскочи от стаята. Бони се помъчи да стане, тялото й настръхна в знак на протест, задето бе толкова грубо прекъснато. Само още няколко секунди и щяха да свършат, помисли си тя, отиде до гардероба и си навлече халата. Докато вървеше към банята в края на коридора, напъха шифонените шалчета навътре в ръкавите си. Само още няколко секунди и щяха да са свършили, тялото й щеше да бъде задоволено, китките й щяха да бъдат свободни.

Дали Род беше прав? Дали за Лорън наистина е било прекалено тъмно, за да различи какво става? Или бе видяла всичко? Мащехата ми, перверзницата, помисли си тя, като стигна до банята и чу през вратата непогрешимия звук от нечие повръщане. Бони си пое дълбоко въздух и влезе в малкото помещение.

Лорън се бе навела над тоалетната, кестенявата й коса беше полепнала по челото й, лицето й бе пребледняло, тялото й се разтрисаше от последователни яростни конвулсии. Род стоеше до прозореца и изглеждаше така, сякаш и на него всеки момент щеше да му прилошее.

— Защо не идеш да си легнеш — каза му Бони, като се приближи до мивката. — Аз ще се погрижа за всичко.

Род не се нуждаеше от допълнителна покана. Устните му се извиха в нещо, наподобяващо благодарна усмивка, и после вече го нямаше. Бони намокри една хавлиена кърпа със студена вода и я опря в челото на Лорън.

— Поеми си дълбоко въздух — помоли тя Лорън, когато момичето отблъсна ръката й. — Хайде, миличко. Поеми си дълбоко въздух. Ще ти олекне.

Лорън се помъчи да направи както й беше казано. За няколко секунди изглеждаше така, сякаш щеше да се оправи, после конвулсиите започнаха пак. Бони отново се опита да долепи студения компрес до челото й. Отново беше отблъсната.

Явно вечерята, която бе приготвила тази вечер, не бе понесла на изнежения стомах на Лорън. Бони седна върху ръба на ваната, чувстваше се виновна, чудеше се защо бе отпратила Род. Лорън не я искаше тук. Тя беше извикала баща си, а не нея. Разбира се, Бони можеше да измисли по-приятни начини да прекара остатъка от нощта, отколкото това да гледа как някой повръща. Въпреки всичко, не си тръгна. Зачака, усещаше студенината на емайлираната вана през затопления кадифен халат. „Ти си добро момиче“, чу тя майка си да казва.

— Толкова ми е лошо — простена Лорън, сълзи се стичаха от очите й.

— Съжалявам, съкровище. Бих искала да мога да направя нещо, за да те накарам да се почувстваш по-добре. — Бони отново се запита дали Лорън я бе видяла вързана за колоните на леглото, дали това не допринасяше допълнително за неразположението й. — Това може да те облекчи — каза тя, отново протегна мократа кърпа. Този път Лорън не оказа никаква съпротива и позволи на Бони да притисне облекчаващия компрес към челото й.

— Така по-добре ли е?

— Малко.

— Продължавай да си поемаш дълбоко въздух — посъветва я Бони.

— Стомахът ме боли толкова силно, че имам чувството, че ще умра.

— Няма да умреш, обещавам ти. Ще се оправиш. Наистина.

Лорън се отпусна назад към стената, Бони веднага я обви с ръце. Тя изтри челото на момичето, после сложи кърпата отново на врата й.

— Сега как си?

— Малко по-добре.

— Хубаво.

Седяха така почти час.

— Мислиш ли, че вече можеш да се върнеш обратно в леглото? — попита Бони, която не можеше повече да търпи неприятната миризма в малкото помещение и на нея самата вече започваше да й се гади.

Лорън кимна и остави Бони да й помогне да се изправи на крака. Едната ръка на Бони бе около кръста на Лорън, с другата държеше треперещите й ръце.

— Бавно — предупреди я Бони. — За никъде не бързаме.

— Какво е това? — попита изведнъж Лорън, като кимна към китките на Бони. Бледолилавите шифонени шалчета се подаваха от кадифения халат.

Бони отпусна ръка встрани, пръстите й натъпкаха шалчето обратно в ръкава.

— Нищо — каза тя. — Хастарът на халата ми се е разпорил… — Гласът й заглъхна. Тя отведе Лорън до спалнята й.

— Съжалявам, ако съм ви притеснила с татко — каза Лорън.

— Не си ни притеснила — отвърна бързо Бони, като отново се почуди какво беше видяла Лорън и се помоли Род наистина да се окажеше прав, че е било прекалено тъмно, за да може въобще да различи нещо. Тя помогна на Лорън да си облече чиста нощница, после я сложи да си легне. Наведе се и я целуна по челото, преди да се запъти към вратата.

— Бони — извика отмаляло след нея Лорън.

Бони спря.

— Да?

— Можеш ли да поседиш при мен, докато заспя?

Сълзи изпълниха очите на Бони. Страхотна нощ беше наистина, помисли си тя, като се върна при леглото на Лорън и седна до нея. Увери се, че шифонените шалчета са натъпкани навътре и не се виждат, после взе ръцете на Лорън в своите и изчака, докато детето заспа.

Шестнайсета глава

В петък следобед Бони отиде при доктор Уолтър Грийнспун.

Времето беше лошо. Дъждовни облаци се кълбяха от рано сутринта и ниските температури подхождаха повече за късен октомври, отколкото за ранен май. Това, че Лорън все още не се чувстваше добре, караше Бони да подозира, че не готвенето й е било причина за неразположението на детето, а че просто си беше грип. Каквото и да беше, когато Бони сутринта тръгна за училище, Лорън още спеше. Тя не я събуди, тъй като реши, че момичето се нуждае от сън повече, отколкото от каквото там имаше по програма в бишопското частно девическо училище.

Род отново бе изчезнал рано. Още една среща в студиото по време на закуска, пак във връзка с подготовката на предстоящата конференция в Маями. Вече нищо не споменаваше за вероятността да го придружи до Флорида. Тази възможност явно беше изчезнала с убийството на Джоун. Освен това, как изобщо би могла да си помисли да иде където и да било и да остави децата сами? Независимо от това, че полицията се бе обадила вчера с добра вест — резултатите от тестовете показвали, че кръвта, излята върху Аманда, е била животинска, а не човешка — оставаше си фактът, че някой бе изсипал кофа кръв върху невинното й детенце. Дъщеря й беше в опасност, точно както я бе предупреждавала и Джоун.

Аз съм в опасност, помисли си Бони, колата й се заизкачва по улица „Маунт Върнън“ в Бийкън Хил. Тя видя как един бял корвет отлепи от бордюра точно пред нея. Детето ми и аз самата сме в опасност, а явно на никой не му пука. Полицията бе безразлична, съпругът й отричаше: никой нямаше ни най-малка представа какво щеше да последва.

Освен, може би, убиецът на Джоун, помисли си Бони, тръпка премина през горната част на тялото й. Тръпки я побиха, както би казала майка й.

От мен зависи, помисли си Бони и паркира колата си на мястото, което току-що се бе освободило. Погледна към изисканата тухлена къща, в която се помещаваше кабинетът на доктор Уолтър Грийнспун, погледна си и часовника. Беше два без две. Какво точно възнамеряваше да каже на добрия чичо доктор? Какво си мислеше, че би могла да изкопчи от него за Джоун?

Бони се облегна на жълтокафеникавата кожена седалка, затвори очи и поклати глава. Досега определено не бе имала кой знае какъв успех. Джош Фрийман продължаваше умишлено да я отбягва. Не беше стъпвал изобщо в учителската стая от последната им среща и всеки път, когато го засечеше по коридора, той свеждаше глава и ускоряваше ход, като отказваше да срещне погледа й. После следваше Хейз — беше отсъствал от последните й два часа, а и никой не отговаряше, когато звънеше на баба му и дядо му. Остави им съобщение, с което ги молеше да дойдат следващата седмица на родителската среща, въпреки че не се надяваше кой знае колко да ги види. Разговорът й с Каролайн Госет не само не бе дал отговор на въпросите й, но бе породил и нови, а посещението й при Елза Лангър се оказа просто едно безполезно усилие. Така че, какво точно си мислеше, че ще постигне, като дойде тук и лъже бостънския психоаналитик номер едно?

— Е, добре — каза си Бони, отвори вратата и стъпи на тротоара, — поне няма да се шляя по улиците.

Червената тухлена градска къща беше характерна като стил за най-скъпите квартали на Бостън. Грандиозна бе най-често употребяваното прилагателно, а беше и най-точното. Жилищата от осемнайсети век се поддържаха от педантично грижливи и проспериращи ръце, горните прозорци бяха под формата на арка, малката градина отпред — спретнато подредена зад ниската ограда от ковано желязо, месинговите чукчета на решетъчната врата блестяха, сякаш недокосвани никога от човешка ръка. Бони бавно изкачи осемте стъпала отпред, внимателно огледа дискретно подредените табелки с докторски фамилии и натисна копчето за кабинета на доктор Грийнспун.

— Името ви, ако обичате — каза ясно гласът от домофона.

Бони отскочи назад и се огледа, сякаш за да се увери, че се обръщат именно към нея.

— Бони — отвърна тя, като се поколеба. — Бони Лонерган.

Домофонът избръмча — късо, ниско, рязко. Бони бутна вратата и влезе в покритото с черни и бели плочки фоайе. Една златна стрелка на облицованите с дърво стени уведомяваше, че кабинетът на доктор Грийнспун се намира на втория етаж. Бони се отправи нататък по покритите с тъмносин килим стълби.

Кабинетът на доктор Грийнспун се намираше вдясно от стълбите. Бони леко почука, сякаш не беше сигурна дали изобщо иска да я чуят. Чу се ново бръмчене, вратата се отвори и Бони пристъпи в кабинета.

Две секретарки, едната черна, другата бяла, и двете млади и безукорни на външен вид, стояха зад големи извити бюра. Те едновременно погледнаха нагоре и се усмихнаха загрижено, когато тя се приближи. Месинговите табелки ги представяха като Ерика Макбейн и Хиасинт Джонсън.

— Госпожица Лонерган? — попита Ерика Макбейн, дрезгавият й глас прозвуча като добре трениран шепот.

— Да — отвърна Бони и забеляза, че дрехите на секретарките са подбрани в тон с декора. Приглушените нюанси на сиво и розово бяха навсякъде, от тъмнорозовото на двойката канапе близо до прозореца до бледорозовото на блузата на Хиасинт Джонсън, от убитото сиво на килима до тъмносивото на полата на Ерика Макбейн. Бони се почувства неловко в нейния костюм с панталон на бяло и зелено каре — като плевел в една иначе добре поддържана градина. Сигурно още по облеклото й щеше да се разбере, че е самозванка и тя щеше да бъде изхвърлена най-безцеремонно от сградата.

— Докторът ще ви приеме след малко — една ръка с добре направен маникюр, лакиран в малиненочервено, бутна поставка с листове през бюрото. — Ако нямате нищо против, попълнете това. Таксата на доктор Грийнспун е двеста долара на час, плаща се след всеки сеанс.

Бони погледна бланката. Име, адрес, телефонен номер, номер на социалната осигуровка, години, професия, семейно положение, детски болести, наскорошни заболявания лечение, причина за посещението.

— О, господи — промърмори Бони. Толкова много лъжи трябваше да бъдат изписани.

— Моля? — попита секретарката. — Не знаехте ли каква е тарифата на доктор Грийнспун?

— Не, не е това — отвърна Бони, изобщо не беше обърнала внимание на сумата. — Нямам писалка — каза тя, а много добре знаеше, че има поне половин дузина в чантата си.

— Заповядайте. — Хиасинт Джонсън търкулна една черна химикалка през бюрото. — Защо не седнете. — Тъмните очи премигнаха към канапето-двойка.

— Благодаря. — Бони отнесе поставката за писане до дивана и седна на едно от двете места, като се изненада, че беше по-твърдо, отколкото очакваше. Какво да правя сега, замисли се тя, ръката й стискаше писалката, но пръстите й отказваха да пишат. Хайде, подкани се сама нетърпеливо. Щом си стигнала дотук, остава ти само да попълниш бланките. Полуистината — тук, полуистината — там. Ти си учителка — не правят ли две полуистини една цяла истина? Стига с тези глупости. Име: Бони Лонерган. Адрес: улица „Уинтър“ №250. Няма да тръгнат да проверяват, за да разберат, че името не съвпада с адреса. Дай им телефонния си номер, за бога! Трябва им само за картотеката, в случай че се наложи да се свържат с теб. Няма да идат в телефонната компания да търсят несъответствия. Извинете, но проучванията не откриха никоя на име Бони Лонерган да живее на този адрес, нито пък да е регистрирана на този телефонен номер…

Бони не можа да си спомни номера на социалната си осигуровка, въпреки че винаги го бе знаела наизуст. Наложи се да ровичка из чантата си за портфейла. Намери го, изпусна го, видя как шофьорската й книжка пада на килима и разкрива истинската й самоличност пред всички. Само дето никой не гледаше. Ерик Макбейн и Хиасинт Джонсън бяха прекалено заети да отговарят на телефонните обаждания и да работят на компютрите си, за да се тревожат за излязлата й наяве самоличност.

— Това е направо абсурдно — промърмори Бони под нос, докато преписваше номера на социалната си осигуровка. Трябваше да се успокои. В противен случай щеше да получи нервен срив насред кабинета на доктора и той щеше да я прати в психиатрията. Което може би не беше чак толкова лоша идея.

— Госпожица Лонерган? — попита мъжки глас и Бони скочи. Още веднъж портфейлът се плъзна от скута й на земята. Мъжът се наведе да го вдигне и Бони разпозна плешивата му глава от снимката във вестника. Сдържаше дъха си, докато доктор Уолтър Грийнспун вдигаше портфейла й, но палецът му бе върху шофьорската й книжка и закриваше името й. — Защо не влезете? — попита той, като сложи портфейла в омекналата й ръка.

Бони кимна на секретарките, въпреки че нито една от тях не гледаше към нея и последва доктор Грийнспун в кабинета му — една чудесна стая, която беше само прозорци и вградени рафтове за книги. Две виненочервени кожени канапета стояха едно срещу друго, помежду им имаше продълговата овална масичка за кафе. Голямо махагоново бюро се намираше в единия ъгъл, заедно с още една малка стъклена масичка и два ситно раирани розово-сиви стола. Няколко големи декоративни растения се простираха към тавана от ъглите на стаята.

Самият Уолтър Грийнспун беше около петдесетгодишен — по-едър, отколкото Бони бе очаквала. Може би сега остана изненадана от почти гигантските му размери, защото снимката му във вестника го представяше просто като спретната съвкупност от глава и рамене. Той беше доста над метър и осемдесет, с масивен гръден кош и мускулести ръце, които продължаваха в също толкова мускулест гръб. Сякаш, за да балансира този прекалено мъжки вид, носеше бледорозова риза с червена вратовръзка на арабески. Очите му бяха сини, брадичката отпусната, гласът му — интересна комбинация от нежна властност.

— Аз ще взема това — каза той, като посочи към поставката с листовете.

— Не съм свършила…

— Да, виждам. Можем да го довършим заедно. Седнете.

Бони седна на едно от виненочервените канапета. Д-р Грийнспун седна точно срещу нея, на другото. Тя го наблюдаваше, докато той изчиташе внимателно данните, които тя вече беше попълнила.

— Бони Лонерган?

Тя се изкашля.

— Да — изкашля се още веднъж.

— На колко години сте, Бони? Нали нямате нищо против, че ви питам?

— Ще навърша трийсет и пет през юни.

— И, както виждам, живеете в Уестън. Чудесно място.

— Да.

— Омъжена ли сте?

— Да, от пет години.

— Деца?

— Една дъщеря. На три. И две доведени деца — добави тя, после прехапа езика си. Защо му беше казала това?

— Какво работите?

— Гимназиална учителка съм. По английски — отвърна Бони, като се почуди кога точно щеше да е удобно да прекъсне тази ненужна размяна на информация и да премине към същността на посещението си. Въпреки че вероятно не беше лоша идея да подходи полекичка към нещата, да накара доктора да се отпусне, както без съмнение той се опитваше да направи с нея, преди да започне да го подрънква за информация.

— Обичате ли да преподавате?

— Да, обичам — отвърна искрено Бони.

— Това е добре. Не ми се случва често да разговарям с хора, които са доволни от работата си, а това е много жалко. Имате ли някакви здравословни проблеми?

— Не.

— Никакви мигрени, спазми в стомаха, виене на свят?

— Не, аз съм направо възмутително здрава. Никога не се разболявам.

Той се усмихна.

— Взимате ли някакви лекарства?

— Противозачатъчни. — Такива лекарства ли имаше предвид?

— Някакви детски болести?

— Варицела. — Тя виновно докосна един малък белег над дясната си вежда. — Майка ми ме предупреждаваше да не се чеша.

— Нали майките са затова. Защо не ми разкажете нещо за нея.

— Какво?

— Просто искам да добия известна представа за средата, в която са израснали пациентите ми, преди да започнем — отвърна той спокойно.

— Не смятам, че това наистина е необходимо — отвърна му Бони. — Искам да кажа, че не съм дошла тук, за да говоря за майка си.

— Не искате ли да говорите за нея?

— Няма какво да говоря за нея. Освен това, вие знаете за нея — заекна Бони, като изведнъж си спомни, че би трябвало да е сестрата на Джоун. Дали и доктор Грийнспун също бе забравил коя би трябвало да бъде?

— Знам за нея? — повтори той.

— Д-р Грийнспун — започна Бони. — Аз съм сестрата на Джоун Уилър.

Уолтър Грийнспун остави поставката с листата на мястото до себе си.

— Съжалявам. Сигурно нещо съм се объркал. Моля да ме извините. Близки ли бяхте с Джоун?

— Не особено. — Бони въздъхна с облекчение. Най-после нещо вярно.

— Въпреки това сигурно сте била потресена от убийството й.

— Да, бях.

— Искате ли да ми разкажете за това?

— Всъщност, надявах се вие да ми разкажете — отвърна му Бони.

— Не съм сигурен, че ви разбирам.

Бони погледна в скута си, после нагоре към доктор Грийнспун и отново в скута си.

— Знам, че Джоун е идвала при вас.

— Тя ли ви каза?

— Да.

Д-р Грийнспун не отвърна нищо.

— Сестра ми, както знаете, имаше много проблеми. Изгуби едно от децата си; разведе се; беше алкохоличка.

Доктор Грийнспун отново не каза нищо.

— Знам, че се опитваше отново да подреди живота си. Каза ми, че е решила да спре да пие и че идва при вас.

— Какво друго ви е казала?

— Че се тревожи за нещо. За някой, всъщност — уточни Бони, искаше й се да знае какво точно си мисли доктор Грийнспун. — За жената на бившия си съпруг и за нейната дъщеря — добави Бони, като сдържа дъха си, докато не започна да я боли и не бе принудена да го изпусне.

— Тревожела се е за жената на бившия си съпруг и за нейната дъщеря? — каза доктор Грийнспун, с този негов вбесяващ навик да повтаря всичко, което тя казваше.

— Да.

— Защо би се тревожила за жената на бившия си съпруг и за нейната дъщеря?

— Не знам. Надявах се вие да можете да ми кажете.

Настъпи моментно мълчание.

— Вероятно бихте могли да ми кажете нещо повече.

— Не знам нищо повече. — Бони чу как гласа й се повиши. Тя се размърда на мястото си, сложи ръце в скута си, изкашля се и започна отново. — Не знам нищо повече — повтори, а гласът й изимитира премереното спокойствие на секретарките от другата страна на вратата. — Знам само че много се тревожеше за тях. Каза ми, че имала чувството, че се намират в някаква опасност.

— Мислела е, че са в опасност?

— Да. Сметна за необходимо да ми каже, че се страхува за тях и ме попита дали мисля, че трябва да се свърже с жената на бившия си съпруг и да я предупреди?

— Да я предупреди за какво?

— За това, че е в опасност — повтори отчаяно Бони. Нима доктор Грийнспун беше толкова глупав или просто нарочно се правеше на тъп? Може би в действителност двете му млади секретарки водеха рубриката със съветите, а добрият доктор просто бе предоставил главата, раменете и отпечатъка на мъжкия си авторитет за начинанието.

— Защо по-точно сте дошла тук? — попита докторът, след кратка пауза.

— Е, доста се разтревожих от онова, което ми каза — отвърна му Бони, като се запъна над думите си. — Искам да кажа, първоначално не й обърнах много внимание. Реших, че Джоун е пияна и говори обичайните си глупости. Но после, когато беше убита, се замислих по-сериозно и започнах да се тревожа, че може би трябва да предприема нещо…

— Полицията не разследва ли случая?

— Не мисля, че обръщат кой знае какво внимание на това.

— А вие смятате, че би трябвало?

— Смятам, че една жена вече умря и една друга жена и детето й може да са в опасност.

— Мислите, че може да има някаква връзка между двете?

— А вие?

— Не знам какво да мисля.

— Надявах се, че ще можете да ми помогнете — отвърна Бони.

— С какво по-точно да ви помогна?

— Ами, ако има нещо, което Джоун ви е казала, което би могло да помогне…

— Не мога да разкрия нищо от казаното в този кабинет между Джоун и мен — обясни любезно доктор Грийнспун.

— Но ако това би помогнало да се спасят два човешки живота…

— Не мога да наруша тайната на пациента си.

— Дори и след като този пациент е мъртъв? Дори и след като този пациент е бил убит? Дори и ако съществува реална опасност и някой друг да умре?

— Правя всичко възможно да съдействам на полицията. Вече споделих с тях онова, което мисля, че може да има някаква връзка със случилото се.

— Но полицията не прави нищо.

Доктор Грийнспун вдигна ръце във въздуха, с дланите нагоре.

— Страхувам се, че що се касае до това, нищо не мога да направя.

— Доктор Грийнспун — започна отново Бони, като опита нов подход, — моля ви, опитайте се да ме разберете. Сестра ми е мъртва. Беше убита и както изглежда никой няма ни най-малка представа кой го е направил. Надявах се, че може би вие ще сте в състояние да ми кажете нещо, което да ни помогне да открием убиеца.

— Бих желал да можех — отвърна той.

— Джоун страхуваше ли се от нещо? От някого? Споменавала ли ви е нещо за някой от мъжете в живота й? За някакъв Джош Фрийман, например? Или за някакъв Ник Лон… — Тя рязко замлъкна. — Някой си на име Ник — додаде.

— Знаете, че не мога да разкрия подобна информация.

— Доктор Грийнспун, полицията откри нещо в дома на Джоун — започна Бони, опитвайки друго. — Намериха един албум с изрезки.

Изражението на Уолтър Грийнспун ставаше все по-озадачено.

— Албум с изрезки ли?

— Албум с изрезки за новото семейство на бившия й съпруг. Всичко, от обявата за женитбата им до снимки на малката им дъщеричка. Сякаш Джоун е била обхваната от някаква идея фикс.

Докторът не каза нищо, явно очакваше тя да продължи.

— Имаше ли някаква идея фикс, докторе?

— Защо не ми разкажете повече за онова, което е имало в албума за изрезки — отвърна доктор Грийнспун.

Бони си пое дълбоко дъх. За първи път усети, че той може и да реши да й помогне.

— В него имаше предимно неща за жената, за която Род се бе оженил. Род е бившият съпруг на Джоун — поясни Бони.

Той кимна.

— А името на жената?

— Барбара — каза набързо Бони, като се почуди защо ли си бе избрала това име. Тя никога не бе харесвала името Барбара. — Имаше съобщение за смъртта на майката на Барбара и за повторната женитба на баща й, за неприятностите, в които братът на Барбара се бил забъркал преди няколко години, такива неща, както и статия за напредъка на Род в телевизията.

— И мислите, че в този албум с изрезки се съдържа ключът към убийството на Джоун?

— Не знам какво да мисля. Изобщо не знам какво да мисля — проплака Бони. — Затова съм и толкова отчаяна. Никой нищо не ми казва. И се надявах, че ако дойда при вас, вие ще можете да ми помогнете. Не трябва да нарушавате никакви тайни. Не трябва да ми казвате нищо от онова, което Джоун ви е говорила. Само ми кажете дали мислите, че Барбара и дъщеря й може да са в опасност и ако имате някакви подозрения, кажете ми кой може да представлява опасност за тях.

— В какви неприятности се е бил забъркал братът на Барбара? — попита доктор Грийнспун.

— Моля?

— Споменахте, че имало статия в албума с изрезки за това, че братът на Барбара се бил забъркал в някакви неприятности.

Бони се помъчи да овладее дъха си.

— Опит за убийство — прошепна тя най-накрая.

— Опит за убийство ли? — повтори доктор Грийнспун.

— Братът на Барбара е долнопробен измамник с големи амбиции — отвърна Бони, като откри, че е някак си странно удобно да говориш за себе си в трето лице. — Учудващо е наистина, защото като малък винаги казвал, че ще стане ченге, винаги искал да стане ченге. Или поне така пишеше във вестниците — излъга Бони, като се почуди в коя ли глъбина на паметта си пазеше това малко съкровище от миналото си. — Какво се казваше в такива случаи? Полицаите и престъпниците са двете страни на една и съща монета? — попита тя, като се опитваше да си възвърне самообладанието.

— Струва ми се, че съм чувал нещо подобно — съгласи се докторът.

— Както и да е — продължи Бони, — той и неговият, така наречен, партньор се забъркали в неприятности заради някакъв опит за измама със земи, но обвиненията били отхвърлени. Няколко години по-късно били осъдени за опит за убийство.

— Разкажете ми повече за това.

— Ами, знам само онова, което съм чела по вестниците — отвърна Бони, като опипа малкия белег над дясната си вежда. — Явно, някакъв фалшив инвестиционен план се объркал. Една от страните, която вече била дала на брата на Барбара доста пари, започнала да става подозрителна за това как в действителност се оползотворяват парите и заплашила да иде в полицията. Моят… братът на Барбара и неговият съдружник наели наемен убиец да убие този човек, само че наемният убиец се оказал законспирирано ченге. Не става ли винаги така? — Бони нервно се разсмя, като се питаше дали доктор Грийнспун не я бе хванал, когато за малко не се издаде. — Искам да кажа, непрекъснато четеш как тези хора наемат наемен убиец да убие някой си и наемният убиец винаги се оказва законспирирано ченге. Не мисля, че в Америка изобщо има наемни убийци. Мисля, че всички те са законспирирани ченгета. — Бони отново се разсмя, малко истерично. — Както и да е, те отишли в затвора. Ник получил три години, неговият съучастник — десет, защото той вече имал досие, а и защото се говорело, че бил свързан с мафията. Ник бил само дребна риба. — Гласът на Бони постепенно заглъхна.

— Това същият Ник, за когото споменахте по-рано ли е?

— Да. Името и телефонният му номер бяха в тефтерчето с телефони на Джоун. Така че явно има някаква връзка, не мислите ли?

— А вие как мислите? — попита доктор Грийнспун. — Мислите ли, че брат ви може да е замесен в убийството на Джоун?

Бони престана да диша, цялостното въздействие на думите на доктор Грийнспун бавно проникваше в мозъка й, като гъст сироп през цедка. Тя отвори уста да възрази, но се отказа. Какъв смисъл имаше?

— Кога разбрахте, че не съм сестрата на Джоун? — попита тихо тя.

— Още когато ми казаха, че сте си записали час — отвърна й той. — Мислехте ли, че няма да знам, че Джоун Уилър е била едно дете?

Бони затвори очи, усети как кожената възглавница под нея потъва надолу към пода. Как можеше да бъде толкова глупава, почуди се тя.

— Искате ли да ми кажете коя всъщност сте и какво търсите тук? — попита доктор Грийнспун.

— Аз съм Бони Уилър — отвърна му Бони. — Джоун беше бившата съпруга на мъжа ми. Аз съм жената, за която Джоун се тревожеше.

— Така си и помислих — отвърна доктор Грийнспун. — Особено, след като казахте, че името й било Барбара. Бони… Барбара. Две „Б“-та.

— Да бъде или да не бъде — размишляваше Бони на висок глас и доктор Грийнспун се разсмя. — След като сте знаели, че не съм сестра на Джоун, защо просто не отказахте да ме приемете.

Уолтър Грийнспун вдигна рамене.

— Реших, че която и да сте, явно сте познавали Джоун и също толкова явно имате нужда от помощ.

— Съжалявам — каза му Бони, с все още затворени очи. — Трябваше да знам, че номерът ми няма да мине.

— Мисля, че сте знаели — отвърна просто той.

Бони не обърна внимание на намека в забележката му.

— Нищо ли няма да ми кажете?

— В такъв случай мога да ви уверя, че ако Джоун бе казала нещо по време на сеансите ни, което би могло да посочи кой е убиецът й, щях да го споделя с полицията.

— Някога споменавала ли ви е нещо за мен?

— Повече от това не мога да ви кажа.

— Значи, няма да ми помогнете — отвърна Бони мрачно и се изправи на крака.

— Напротив. Мисля, че мога доста да ви помогна, ако ми позволите.

— Искате да кажете, че се нуждая от терапия ли?

— Мисля, че сте една терзаеща се жена — отвърна мило той, — и подобна терапия би ви била от полза. Надявам се, че ще помислите сериозно върху това.

Бони се запъти към вратата на кабинета и рязко я отвори.

— Страхувам се, че мога да си позволя само една визита — заяви тя.

Седемнайсета глава

Когато Бони си стигна у дома, на алеята отпред беше паркирана една непозната черна кола.

— Сега пък какво? — попита тя, като надзърна през предното стъкло на колата и се зачуди дали Лорън си нямаше компания. Само дето Лорън май изобщо нямаше никакви приятели и се бе чувствала доста зле последните няколко дни, така че беше твърде съмнително да е решила да покани някой да намине да я види. Може би е извикала лекар, помисли си Бони, като ускори ход и понечи да отключи.

Миризмата я удари още щом отвори вратата. Наситена, пикантна, изпълнена с екзотични подправки.

— Хей? — извика тя. Някой готвеше ли нещо?

— В кухнята сме — извика й Лорън.

Звучеше доста добре и доста весела, помисли си Бони, като се почуди какво ли ставаше.

— Лорън? Чия е колата на алеята?

Той беше застанал пред печката, приведен над една голяма тенджера, с гръб към нея, стройните му бедра бяха очертани в чифт опънати джинси, русата му коса се спускаше напред, в дясната си ръка държеше голяма дървена лъжица. Дори преди още да се бе обърнал, Бони можеше да види лицето му, да усети дяволитата му усмивка.

— Какво търсиш тук? — попита тя толкова тихо, че не беше сигурна дали изобщо го произнесе на глас.

Той се завъртя на петите на кафявите си кожени ботуши и бавно извърна глава към нея.

— Мислех си, че искаш да ме видиш — отвърна й той — и реших, че е крайно време да посетя по-голямата си сестра.

Бони бе прекалено сащисана, за да каже нещо. Никълъс Лонерган, загорял, в блестяща форма и невъзмутим, както винаги, вдигна дървената лъжица към устните си и близна яркочервения сос, стискаше я така, сякаш бе фунийка със сладолед. Погледът на Бони се премести към Лорън, която седеше на кухненската маса, облечена в бебешкосиния си халат. Цветът на кожата й се бе нормализирал, очите й сновяха разтревожено между Бони и брат й, сякаш наблюдаваше турнир от Уимбълдън.

— Не разбирам — каза Бони на Лорън, като се опитваше да запази гласа си спокоен. — Той е дошъл и ти просто си го пуснала?

— Той ти е брат. Не мислех, че ще имаш нещо против.

— Откъде знаеш, че ми е брат? — попита Бони, гласът й се повиши. — Можеше да е всеки?

— Познах го по снимките в албума с изрезки на майка ми — изстреля отбранително в отговор Лорън.

— Дами, дами — намеси се Ник с вбесяващо спокойствие. — Бъдете така добри и не се карайте заради мен, моля ви.

Бони затвори очи, усети как тялото й се олюлява. Нека да е лош сън, помоли се тя. Нека да отворя очи и да не видя никого.

— Съжалявам, ако съм направила нещо лошо — казваше Лорън, думите й се врязаха в крайчетата на мечтата на Бони. — Той ти е брат. Може и да е направил грешка, но си е върнал дължимото към обществото.

— Точно така — съгласи се Ник, гласът му се промъкна в главата й и я принуди да отвори очи. — И едно от нещата, които научих в дранголника, е как се готви. И никой, ама като казвам никой, значи никой не прави по-жесток сос за спагети от искрено твоят брат.

— Жесток е точната дума — отвърна Бони.

Ник се усмихна, разкривайки нащърбения си преден зъб — беше му останал от едно сбиване, едва бе навлязъл в пубертета. Кораво момче, дори и тогава, спомни си Бони.

— Хайде, Бони, отпусни се. Седни, вдигни си краката, наслади се на малко изтънчена кухня…

— Мирише чудесно — каза Лорън.

— Както виждам, вече си по-добре — отбеляза Бони.

Лорън кимна.

— Събудих се към десет и се почувствах добре. Много по-добре.

— Е, това поне е хубаво — отвърна Бони, като избягваше да среща погледа на брат си и се опитваше да реши как да третира присъствието му в дома й.

— Ник дойде преди около час. Направи ми чаша чай. — Лорън вдигна празната си чаша като доказателство.

— Искаш ли и ти една? — попита Ник.

— Какво точно си мислиш, че правиш, Ник? — попита Бони, без да обръща внимание на предложението му, неспособна да се владее повече. — Какво търсиш в кухнята ми?

— Приготвям ти вечерята — отвърна спокойно Ник.

— Нямам нужда да ми приготвяш вечерята.

— Исках да направя нещо за теб.

— Мисля, че вече достатъчно си направил.

— Станалото — станало — каза Ник след кратка пауза. — Не мога да променя миналото.

— Ник ми разправяше какво било да си в затвора — обади се Лорън.

Бони не отвърна нищо, съсредоточи се върху лицето на брат си, все още можеше да различи малкото момче, което се криеше зад мъжките черти. Той имаше интересно лице, дори и като дете. От онзи тип лица, които непрекъснато се променят, тласкани от настроения и обстоятелства, един миг миловидни, на следващия безмилостни и цинични. Очи на любовник и усмивка на убиец. Завладян от дявола, както казваше майка й.

— Добре изглеждаш — отстъпи накрая Бони.

— Благодаря. Ти също.

Бони се облегна на кухненския плот, признателна за опората.

— Разбрах, че си си намерил работа.

— Да. Сега съм в туризма. Където и да поискаш да отидеш, само ми се обади. Ще ти уредя най-добрата сделка в целия град.

— Ще го запомня.

— Баща ми заминава за Флорида в края на седмицата — каза Лорън, без никой да я пита. — С Марла Брензей.

— Така ли — беше повече коментар, отколкото въпрос.

— Има някаква конференция в Маями — продължи Лорън. — Няма да го има почти цяла седмица.

Бони погледна към Лорън, за да я накара да млъкне. Какво му ставаше на това момиче? Не бе обелила и две думи от смъртта на майка си, а сега не можеше да й се затвори устата.

— Мислиш ли, че е разумно да оставяш съпруга си да се шляе по Маями с такива като Марла Брензей? — попита Ник, явно се забавляваше от факта, че Бони се чувстваше неловко. — Тя е една доста секси на вид жена.

Ако ти харесват покривки на една кука, понечи да му отговори Бони, но се отказа. Сега не беше нито времето, нито мястото да спори с брат си за нещо толкова незначително и неуместно. Имаше други много по-важни неща, за които трябваше да говорят, жизненоважни въпроси, които чакаха отговорите си. Какви точно са били взаимоотношенията ти с Джоун Уилър? Какво търси името ти в тефтерчето й с телефони? Къде беше в деня на убийството? Ти ли я уби? Какво правеше, като се спотайваше в училищния двор часове, преди някой да излее кофа кръв върху главата на невинното ми дете? Възможно ли е ти да си този някой? Какво търсиш отново в живота ми?

Но как изобщо би могла да попита нещо за Джоун, докато Лорън седи тук? Как би могла да иска отговори за дъщеря си, когато Пам Голденбърг щеше да я доведе у дома всеки миг? Как можеше изобщо да навлиза в което и да е от тези неща сега, когато Даяна щеше да идва на вечеря?

— Господи! — промърмори тя. Съвсем бе забравила за Даяна. Не беше напазарувала, нямаше нищо приготвено, не беше предупредила Род за идването й.

— Какво има? — попита Ник.

— Колко сос за спагети си направил? — поинтересува се Бони.

— Достатъчно за целия квартал — дойде незабавният му отговор.

— Добре — отвърна Бони, с очи, приковани на прозореца към улицата. Червеният мерцедес на Джоун спря на алеята и Сам и Хейз се понесоха нагоре към къщата. — Изглежда наистина ще имаме нужда от него.

* * *

— Ще ми кажеш ли какво става тук? — попита Род тихо, като се притисна отстрани до Бони, забелязвайки, че гостната бе пълна с хора. Даяна, много красива в белия си пуловер и черните панталони, държеше Аманда в скута си и й четеше приказка, Сам също беше до тях на зеленото канапе и надвесен гледаше и може би дори слушаше. Лорън седеше в едно от двете кресла на кораловобели райета, Хейз се крепеше едва-едва на облегалката му, като от време на време се навеждаше да й прошепне нещо на ухото. Ник временно се бе върнал обратно в кухнята за довършителните приготовления към — обявените от самия него — прочути спагети.

— Ник вече беше тук, когато аз се прибрах — обясни Бони, като се преструваше, че се чеше по носа и говореше зад ръката си. — Вече бе започнал да приготвя вечерята. После Сам доведе Хейз и попита дали може да остане, а аз пък бях забравила, че съм поканила Даяна…

— Как издържаш?

— Изненадващо добре — призна си Бони. — Всъщност, дори ми е приятно. Хубаво е къщата ти да е пълна с хора, а и те всички изглежда се отпускат, явно наистина си прекарват добре. А ти как си?

Род се наведе и я целуна по връхчето на носа.

— Ами, не е точно спокойната вечер насаме със съпругата ми, на която се надявах, но предполагам, че ще мога да се справя.

Бони кимна. Тези дни се бе научила да не разчита на каквото и да е. Явно нищо не ставаше по начина, по който трябваше да стане. Не можеше да предвиди постъпките на никого. Брат й, например, златното момче, от което се очакваха велики неща, но което вместо това напусна колежа, за да се скита безцелно из страната, погълнат от престъпния живот, появяващ се единствено, когато му свършеха парите и свършил накрая в затвора. Какво правеше той, като стоеше над топлата печка в кухнята и щастливо приготвяше вечеря за осем? И Хейз, чието невъздържано държание редовно пречеше на преподаването й, едно момче, чиито татуирани ръце гневно излагаха на показ антиобщественото му поведение, който я беше заплашвал и бе избягал от последните й няколко часа — явно не виждаше нищо странно в това да се самопокани на вечеря.

И на нея й е приятно, учуди се Бони, като потупа Род по лакътя и се запъти към кухнята. Реши, че може би сега е моментът да се отдели за няколко минути насаме с Ник.

Той режеше лук, когато тя се приближи, ножът в ръката му се движеше с нехайна точност.

— Не се приближавай много — предупреди той, без дори да си направи труда да се извърне, сякаш я бе очаквал. — Ще те разплаче.

Сигурно, каза си Бони, като реши, че лукът представлява сполучлива метафора за последните няколко седмици от живота й. Тя продължаваше да бели люспи, само за да открие още люспи скрити вътре. Колкото повече тайни обелваше, толкова повече тайни оставаха, запазвайки тайната, заровена в сърцевината му. Колкото повече се доближаваше до нея, толкова повече смъдеше лука, толкова по-голяма беше вероятността да я разплаче.

— Колко добре си познавал Джоун? — попита Бони, без излишни предисловия.

— Не това искаш да ме питаш, нали? — отвърна Ник, докато разпръскваше късчетата лук в соса и го разбъркваше.

— Така ли?

— Искаш да знаеш дали аз съм я убил — отвърна той, все още с гръб към нея.

— Ти ли я уби?

— Не. — Той се извъртя и се усмихна. — Виждаш ли колко лесно беше?

— Каква е връзката, Ник? Какво правеха името ти и телефона ти в тефтерчето на Джоун?

— Обадих й се преди известно време — призна Ник след кратко мълчание. — Помолих я да ми потърси къща. Няма да остана завинаги при стареца, както се сещаш.

Бони поклати глава, не му вярваше.

— Искаш да ми кажеш, че си си търсел къща, и че случайно си избрал бившата съпруга на мъжа ми като посредник? Сериозно ли това искаш да ми кажеш? Че е било чиста случайност?

— Разбира се, че не е било случайност — леко нетърпение се прокрадна в гласа на Ник. — Знаех коя е Джоун, когато й се обадих. Може да съм си мислел, че ще е забавно. Може би съм знаел, че ще стигне до теб. Или пък просто съм искал да разбера как я караш.

— Имаше и по-лесни начини да разбереш как я карам.

— Даде съвсем ясно да се разбере, че не искаш да имаш нищо общо с мен — напомни й Ник.

— С право — отвърна Бони.

— Още ли се сърдиш, че майка те изключи от завещанието си? — попита той рязко.

В очите на Бони веднага бликнаха сълзи. Не плачи сега, каза си тя.

— Тя не ме е изключила…

— Не беше мое дело, Бони. Нямам нищо общо със станалото тогава.

— Не, ти никога не си виновен, нали, Ник? Ти си само един невинен случаен наблюдател, който попада от една беда в друга. — Бони избърса сълзите с опакото на ръката си. По дяволите, защо винаги трябваше да плаче, когато се развълнуваше?

— Казах ти да не се приближаваш много. — Ник извади една кърпичка от джоба на джинсите си и й я подаде.

Неохотно, Бони я взе, избърса си очите и си издуха носа.

— Все пак, какво би правила ти с къщата? — попита Ник. — Нямаше търпение да се махнеш от нея. Скапваше си задника да вземеш добра диплома, работеше на половин ден, издържаше се сама в колежа, искаше да ни държиш на възможно най-голямо разстояние от себе си…

— Това не е вярно.

— Така ли? — Той се огледа из кухнята. — И успя. Искам да кажа, погледни всичко, което имаш тук. Хубав дом, добра кариера, преуспяващ съпруг, красиво малко момиченце.

— Стой далече от нея, Ник.

— Мисля, че тя ме харесва.

— Сериозно ти говоря, Ник.

— И аз. Наистина си мисля, че хлътна по мен. Представи си, та тя дори не знаеше, че имала един чичо Ник. Как не те е срам, Бони. Как мислиш, че мама би се почувствала от това?

— Нямаш никакво право да…

— Никакво право да какво? Да говоря за мъртвите? Тя беше и моя майка.

— Ти си виновен, че тя умря — каза тихо Бони.

Ъгълчетата на устата на Ник се извиха в тъжна малка полуусмивка.

— И за това ли ще ме виниш? — попита той.

Красивото лице на Даяна изведнъж изникна на кухненската врата, тъмната й коса се спускаше свободно по раменете й.

— Какво мога аз да помогна? — попита тя, очите й бяха сини като водата на Карибско море.

— Можеш да се отпуснеш и да накараш Род да ти налее още едно — отвърна й Бони, бършейки все още очите си с кърпичката. — От лука е — обясни тя.

— Ужасен е. — Даяна пристъпи напред, взе кърпичката от ръката на Бони и внимателно попи размазалия се тук-там грим. — Така е по-добре. Сега си идеална. Тоалетът ти е страхотен.

Бони погледна надолу към костюма си на зелени и бели квадратчета, цял ден бе ходила с него.

— Изглеждам ужасно. Но ти благодаря за лъжата.

— Хей, аз съм адвокат и никога не лъжа.

— Ти си адвокат? — попита Ник. — Каква ти е специалността?

— Главно корпоративно и търговско право.

— Точно каквото ми трябва — каза Ник небрежно. — Опитвам се да скалъпя няколко сделки. Мислиш ли, че това може да те заинтересува?

— Зависи от сделките.

— Защо да не ти се обадя, когато нещата ми се поизбистрят в главата?

— Защо не си гледаш работата в момента — Бони посочи соса за спагети, който беше заврял.

— Права си — отвърна Ник и вдиша благоуханния аромат. — Дами — каза той, като се поклони ниско от кръста надолу, — мисля, че вечерята е готова.

* * *

— Е, откога значи вие двете сте приятелки? — попита Ник Даяна, като кимна към Бони. Бяха се подредили около масата — Род на единия край, децата му от двете страни, Бони — на другия, Аманда отляво, Даяна отдясно, Ник и Хейз сгъчкани по средата. Стаята беше малка, по-дълга, отколкото широка, с прасковенорозови стени, в тон с пъпките-рози, които Даяна бе донесла и които Бони бе поставила по средата на чамовата маса.

— Съпрузите ни известно време работеха заедно. А и аз живея на две крачки — отвърна Даяна. — Това е страшно вкусно, между другото. — Тя натопи франзелата си в соса.

— Има още много — отвърна Ник. — Ще се радвам да ти досипя.

— Дай ми една минутка.

— Живееш на две крачки ли? — попита Сам, интересът му явно бе събуден. Цяла вечер той почти не беше свалил очи от Даяна.

— На улица „Браун“ №128 — отвърна Даяна. — Но сега съм тук само в събота и неделя, а понякога дори и тогава не съм. Имам апартамент в града, по-лесно е и по-удобно да си стоиш където си, още повече сега, когато отново съм сама.

— Можеше да оставиш къщата на Грег — напомни й Род.

— Защо? — попита Даяна. — Къщата си беше моя.

— О, да, точно така. Част от споразумението по развода със съпруг номер едно.

— Два пъти ли си била омъжвана? — попита Лорън.

— Бракът явно не ми понася.

— Не знам дали е така — заяде се Род. — Бих казал, че доста добре ти се отрази.

Даяна бутна вече празната си чиния към Ник и вдигна салфетката към сочните си устни.

— Бих искала още малко от тези невероятни спагети, Ник, ако нямаш нищо против.

Ник моментално скочи на крака.

— Още някой желаещ?

— И аз ще хапна още малко — призна си тихичко Бони, като подаде чинията си на Ник и се опита да не забелязва самодоволната му усмивка.

— Аз също — обади се Лорън и тръгна след него към кухнята.

— Значи живееш сама? — попита Сам Даяна.

— Да, и много ми харесва — отвърна му Даяна. — Никой, на когото да даваш обяснения, никой, за когото да се грижиш, никой, след когото да чистиш. Лягам си, когато си поискам, ям, когато си поискам, правя, каквото си поискам. Не, че от време на време не ми липсва мъжко присъствие — поясни тя. — Винаги има нещо из къщата, което трябва да се поправя. Неща, които си искат мъжка ръка. — Тя се усмихна на Сам.

— Аз съм много добър в поправянето на разни неща — отвърна Сам, очите му искряха.

— Така ли?

— Да, мога да разглобя каквото и да е и после отново да го сглобя.

— Сам наистина го бива с ръцете — отвърна Хейз с подигравателна усмивка.

— Ами, тогава можем да измислим нещо — отвърна Даяна. — Имам няколко шкафчета, на които вратите едва се крепят и се къпя на тъмно от месеци наред, защото не мога да измисля как да сменя електрическата крушка.

— Взимането на душ на тъмно звучи доста възбуждащо — каза Хейз.

— Не и когато си сам.

— Можем да поправим това — отвърна Хейз.

Бони се въртеше смутено на мястото си и се чудеше дали няма начин да ритне Даяна под масата, да я накара да смени темата на разговора. Флиртуването беше в кръвта на Даяна и тя беше истински магнит за мъжете, независимо от възрастта. А Хейз можеше умишлено да извърти дори и най-невинната забележка.

— Ще се радвам да огледам на светло — каза Сам. — Да видя какво мога да направя.

— Това би било страхотно — отвърна Даяна. — Ще ти платя, разбира се.

— Не е необходимо.

— Настоявам.

Сам повдигна рамене.

— Добре. Кога би искала да намина?

— Какво ще кажеш за утре?

— Какво ще кажеш за неделя? — попита вместо това Сам, точно когато Лорън се върна в стаята с две чинии спагети. Ник вървеше точно след нея — с още две. — Имах намерение да посетя баба си утре. — Той се размърда сконфузено на стола си.

— Неделя става — отвърна Даяна.

— Ще ходиш при баба Лангър? — попита Лорън, в гласа й се четеше изумление.

— Мислех си да отида.

— Защо? Искам да кажа, тя вероятно дори няма да разбере, че си там.

— Може и да разбере. — Сам сведе поглед надолу в скута си, явно се чувстваше неловко от този разговор.

— Коя е баба Лангър? — попита Ник.

— Майката на майка ми — отвърна Лорън, очите й се засенчиха от внезапен прилив на сълзи. — Тя е в мелроузския център за душевноболни в Съдбъри. Нали така каза, Бони?

Бони кимна, изненадана както от заявеното от Сам, така и от факта, че Лорън й бе задала въпрос директно.

— Може би и аз трябва да дойда — прошепна Лорън.

— Защо аз да не ви заведа дотам, а, деца? — предложи Бони, мълчаливо подготвяйки цял списък причини, с които да обори възраженията, които знаеше, че ще последват — знам пътя; ходих там вече; може би ще ви е по-лесно с възрастен човек — изненада се, че не последваха такива.

— Бабите и дядовците са чудесно нещо — каза Ник.

— Живея при баба си и при дядо си — отвърна Хейз. — Истинска мъка е.

Ник се наведе през масата към Аманда.

— Знаеше ли, че имаш дядо, Манди?

Аманда кимна, руси къдрици се разлюляха около пухкавите й бузки, лунички от сос за спагети бяха нашарили брадичката й.

— Дядо Питър и баба Сали. Те живеят в Ню Джърси — отвърна гордо тя.

— Не родителите на баща ти — поправи я Ник. — Говоря за таткото на майка ти.

— Ник… — предупреди го Бони.

— Ти никога не си го виждала — продължи Ник, — но той не живее много далеч оттук и жена му прави най-хубавите ябълкови сладкиши в целия свят. Обичаш ли сладкиш с ябълки, Манди?

Аманда кимна възторжено.

— Готин е!

— Готин?!

— Нали Сам винаги така казва.

— Готин, Аманда — отвърна Сам и се разсмя. — Дай пет. — Той протегна дланта си към Аманда. Аманда се разкикоти и я шляпна с нейната.

Бони се разсмя на висок глас, като се учуди колко лесно само се разбираха.

— Може би ти ще можеш да убедиш майка си да те заведе да видиш някой ден дядо си — додаде Ник. — Знам, че на него много му се иска да те види.

Бони изпусна вилицата, бутна настрани чинията си, допълнителната й порция остана недокосната.

— По-добре да сложа кафето — каза тя.

* * *

Туфи от бледорозови божури се протягаха към нея, докато Бони си проправяше път към каменната алея на мелроузския център за душевноболни. Само дето това не беше мелроузския център за душевноболни, осъзна тя, докато се въртеше в леглото, усещането, че сънува, бавно се спусна над съзнанието й, подобно на мрежа за комари. Тя се опита да се събуди, да се отдръпне от централния вход, но вратата вече се отваряше. Беше прекалено късно. Не й оставаше нищо друго, освен да прекрачи прага.

— Добре дошла у дома — каза Ник, който я наблюдаваше от горната площадка на стълбите.

— Какво правиш тук? — попита Бони.

— Живея тук — отвърна той. — Тук си, за да видиш майка ли?

— Каза, че искала да говори с мен — отвърна Бони, като се наведе да помирише цветята на тапетите.

— Качвай се.

Не отивай, прошепна й едно тъничко гласче, когато Бони се извърна на възглавницата.

Бони се заизкачва по стълбите, пръстите й се движеха по стената, отстрани, преминаваха от цвят на цвят като пчела, която събира цветен прашец. Тя достигна до площадката горе и спря. Вратата към стаята на майка й стоеше широко отворена пред нея.

Не влизай вътре, предупреждаваше тъничкото гласче. Събуди се. Събуди се.

Бони бавно се приближи до вратата, видя забулената фигура на жена, която седи на леглото, лицето й беше обвито в сенки. Изведнъж Аманда се появи до нея и задърпа ръката й.

— Мамо, мамо — викаше тя. — Влизай. Имаме си празненство.

Детето измъкна една голяма островърха хартиена шапка и я вдигна над главата си. Изведнъж шурна кръв и намокри косата на Аманда, покри раменете и лицето й.

— Не — изстена Бони, мятайки се в леглото си.

— Това е само сос от спагети — разкикоти се Аманда, късчета спагети се извиваха през косата й, подобно на малки змийчета.

— Опитай — каза Ник и тикна голяма дървена лъжица към устата й.

— Прекалено много лук — отвърна Бони, като преглътна, стомахът й веднага се сви.

— Бони — извика слабо майка й от леглото. — Бони, помогни ми. Не се чувствам много добре.

— Прекалила си с ябълковия сладкиш — отвърна й Бони. — Трябва да извикаме доктор Грийнспун да те прегледа.

Приближи се към леглото и се опита да различи лицето на майка си от сенките. Стомахът й отново се обърна. Тя се присви надве и извика.

— Бони, какво става? — извика Ник с гласа на Род, после отново някъде до нея. — Бони, Бони, какво става? Бони, събуди се.

Майка й се размърда в леглото си, лицето й бавно изплува от сенките.

Бони се напрегна да я види, протегна се към леглото, сърцето й биеше лудо, в стомаха я пробождаха спазми. Болката я събуди и се усили, когато отвори очи, и тя осъзна, че вече не сънува. В следващия миг беше на колене в банята и повръщаше в тоалетната. Род бе до нея и отмахваше косата от лицето й:

— Всичко е наред — казваше той по-късно, докато седеше до нея на покрития с плочки под и държеше ръцете й, като нежно я полюшваше напред-назад; горе-долу по същия начин, по който тя беше държала Лорън само преди няколко дни. — Всичко е наред. Вече си добре.

— Господи — простена Бони. — Какво беше това?

— Сигурно си хванала нещо вирусно, също както и Лорън — отвърна той.

— Аз никога не боледувам — възпротиви се Бони.

— И на най-добрите се случва.

— Не — отвърна Бони, като остави Род да я вдигне на крака и да я отведе обратно в спалнята. — Това е само един лош сън. На сутринта няма да ми има нищо.

— Поспи сега — отвърна Род, като сложи Бони да си легне и я целуна по челото.

— Просто един лош сън — повтори Бони, очите й се затвориха веднага, щом главата й докосна възглавницата. — Утре сутрин няма да ми има нищо.

Осемнайсета глава

— Само още няколко преки — каза им Бони. — Ще стигнем след минутка. — Тя погледна бързо през рамо към Сам и Лорън на задната седалка на колата й, рязкото движение предизвика нов прилив на гадене, който се изви спираловидно, подобно на тирбушон, през тялото й. Да не си посмяла да повърнеш, предупреди се тя мълчаливо. Ти не си болна. Ти никога не боледуваш.

Тогава защо беше всичко това снощи?

Заради много неща, каза си тя, като се съсредоточи върху пътя пред себе си. Снощи беше заради доктор Грийнспун, който каза съвсем малко, и Ник, който каза прекалено много. Бони рязко спря на един червен светофар. Как смееше брат й да идва в къщата й, неканен, без да се обади, да окупира кухнята й и да разстройва живота й, като пуска в ход чар, сос за спагети и безочливи въпроси. Знаеше ли, че имаш дядо, Манди? Откъде се беше научил да вика на дъщеря й Манди? Никой никога не я бе наричал така. А сега детето настояваше, че много й харесвало. Снощи, когато Бони я слагаше да си легне, тя й каза да й вика вече Манди, вместо Аманда. Както правел чичо Ник, каза тя. Нищо чудно, че й се гадеше.

Изобщо не трябваше да му позволява да остава. Още щом го видя да стои там в кухнята й, трябваше да му заповяда да напусне къщата, да му каже, че сега, когато беше излязъл от затвора, присъствието му бе толкова желано, колкото и преди да влезе в него. Точно така трябваше да постъпи. Защо не го бе направила?

— Това ли е? — Лорън се надвеси напред от мястото си, с лакти, притиснати към предната седалка. Бони почувства топлия й дъх във врата си, докато тя сочеше с пръст към разпръснатите бели сгради отпред.

— Това е. — Бони зави по дългото, криволичещо шосе.

— Изглежда доста добре. — Лорън се отпусна тежко обратно на мястото си, стомахът на Бони се обръщаше с всяко подрусване.

Какво правя отново тук, запита се Бони, докато търсеше къде да паркира. Защо не си бе останала в леглото, както я бе посъветвал Род, преди да тръгне за студиото? Защото нямаше да е правилно да остави Сам и Лорън да дойдат сами тук, беше му отвърнала тя, не беше болна, само дето се чувстваше обезводнена и отпаднала. Пое си на няколко пъти дълго и дълбоко въздух. Няма да повърна, каза си, докато паркираше на едно празно място в края на дългия паркинг и усети как гледката се замъглява. Няма да повърна отново. Не съм болна. Никога не се разболявам.

Тя изгаси мотора на колата и отвори вратата, като погълна чистия въздух на една продължителна глътка. Но въздухът беше натежал от влага и не й донесе очакваното облекчение. За няколко секунди Бони се изпоти цялата, голите й ръце проблясваха от потта, сякаш току-що лакирани.

— Горещо е — каза тя, когато Лорън слезе от колата.

— Не мисля — отвърна момичето.

— Добре ли си? — попита Сам.

— Чудесно — натърти Бони, като вдигна ръка към челото си. Защо ли пипаше челото си? Нямаше температура. Не беше болна. Просто снощи бе преяла. Нещо във великолепния сос за спагети на брат й не й беше понесло на стомаха, по същия начин, както нещо във вечерята, която тя бе приготвила през седмицата, не беше понесло на Лорън.

Сигурно си хванала нещо вирусно, също както и Лорън, бе казал Род.

— Накъде? — попита Лорън, когато прекрачиха централния вход на мелроузския център за душевноболни и се озоваха в просторното фоайе. Сам се бавеше, изоставаше назад, когато те се запътиха към намиращите се наблизо асансьори.

Идеята беше твоя, искаше й се да му напомни Бони, все още бе изненадана, че той сам го бе предложил.

Влязоха в чакащия ги асансьор, вътре имаше няколко души, необходимото копче вече беше натиснато. Вратата се затвори, стомаха на Бони потъна надолу към пода, когато асансьорът се заизкачва. Тя разкопча най-горното копче на карираната си риза, отметна косата от лицето си и избърса потта над горната си устна.

Асансьорът рязко спря. Слюнка се надигна нагоре в гърлото й, тя я преглътна, веднъж, после още веднъж и изскочи от асансьора, веднага щом вратите се отвориха, като се спусна към тоалетната, която се намираше срещу гишето на сестрите.

— Добре ли си? — извика Сам след нея.

Бони се добра до тоалетната, затвори вратата и падна на колене пред тоалетната чиния, тялото й се гърчеше от последователни болезнени сухи напъни.

— Господи — промърмори тя, като се опита да си поеме въздух, задъхваше се. — Колко ли дълго ще продължава това? — Нов спазъм я разтресе, удряйки я във вътрешностите подобно на боксьорска ръкавица. Сълзи смъдяха в очите й, когато се свлече до стената на тоалетната, косата й бе залепнала по врата и челото, тялото й трепереше — един миг горещо, в другия студено.

— Не съм болна — каза тя на висок глас, като се насили да се изправи на крака и се озова лице в лице с отражението си в огледалото над мивката. — Чуваш ли ме? Не съм болна.

Може би ти не си, призрачното видение сякаш й отговаряше.

Бони наплиска лицето си със студена вода и заглади назад косата си. Започна да щипе пребледнелите си бузи с надеждата да придобият отново някакъв цвят. Дръпна една малка хартиена чашка от автомата до мивката и си наля вода, позволи си да изпие само една малка глътка.

— Вече си добре — скара се на отражението си. — Разбра ли? Без повече глупости. — Тя изпъна назад рамене, пое си за последно дълбоко въздух и отвори външната врата.

Сам и Лорън не се виждаха никакви.

— Сам? — извика тя и привлече вниманието на един възрастен господин, който се шляеше по коридора по пижама.

— Мен ли викате? — попита той.

Бони поклати глава, после й се прииска да не го беше правила, движението наруши вече толкова крехкото й равновесие. Явно бяха продължили без нея. И защо не, запита се сама, като се запъти бавно към стаята на Елза Лангър. Жената им беше баба, за бога, дори и да не си спомняха кой знае колко за нея, а тя пък — вероятно изобщо за тях. Както и да е, нямаха нужда от нея, за да ги представи. Може би просто трябваше да изчака в чакалнята.

Твърде късно, помисли си тя, когато вратата на стаята на Елза Лангър се открехна пред нея.

— Помните ли ме? — попита възрастната жена от стола си, като остави на Бони само толкова място, колкото да влезе.

— Здравейте — отвърна разсеяно Бони, вниманието й бе привлечено от Елза Лангър, която седеше изправена в леглото си, подпряна на няколко възглавници. Обядът й бе поставен на един поднос пред нея, Сам седеше на стол до леглото, Лорън — до него и двамата, сякаш хипнотизирани, се взираха внимателно в безизразното й лице.

— Аз съм Мери — каза жената в инвалидната количка. — Мисля, че не се запознахме както подобава миналия път.

— Аз съм Бони — отвърна й Бони, с очи приковани към Елза Лангър. Седнала изправена, възрастната жена изглеждаше дори още по-крехка, отколкото когато лежеше, тялото й беше просто един скелет на човешко същество, кожата почти се сливаше с белотата на чаршафите, очите бяха безизразни и невиждащи, като празни дупки.

— Идвате по време на обяд — продължи Мери. — Аз вече привърших с моя. — Тя посочи към празния си поднос. — Пилешка супа, макарони със сирене и крем ванилия. Това си бях поръчала. Не знам какво са поръчали за Елза. — Подкара количката си към леглото на Елза Лангър и повдигна капака на подноса й с обяд, разкривайки едно-единствено блюдо с подредени отгоре неапетитни на вид светлокафеникави яденета. — Да, същото като моето — заключи Мери. — Но тя няма да го изяде. Никога не яде, освен ако не я нахраня. — Жената вдигна една лъжица от подноса, както диригентът вдига своята палка.

— Може ли аз да го направя? — попита веднага Лорън. — Моля ви? — помоли тя жената в инвалидната количка.

— Може би — отвърна Мери. — Кой пита?

— Казвам се Лорън. Елза Лангър ми е баба.

— Лорън ли каза?

— Да, а това е брат ми Сам.

— Сам?

Сам не каза нищо.

— Не знаех, че има внуци — заяви Мери, като погледна към Бони. — Не е ли забавно? Живееш с някого в продължение на години, мислиш си, че знаеш всичко за него и после откриваш, че изобщо нищо не знаеш. Не смяташ ли, че е забавно? — попита тя Бони.

Бони не обърна внимание на въпроса й.

— Сигурна съм, че ще бъде щастлива, ако ти я нахраниш — каза тя на Лорън.

Лорън се усмихна, въпреки че усмивката беше бърза, почти прекалено бърза, за да бъде забелязана.

— Ето, бабо — каза нежно тя и вдигна лъжица пилешка супа с фиде към устата на баба си. Лъжицата внимателно побутна изсъхналите устни на жената да се отворят. Лорън я наклони към гърлото на Елза Лангър и я върна обратно празна. Част от течността се стече по брадичката на баба й и Лорън бързо я попи със салфетката. — Нали е вкусна, бабо? — попита Лорън, така както Бони често питаше Аманда. — Нали е вкусна? — Тя наклони още една лъжица към устата на старата жена, после още една. — Тя яде! — възкликна гордо Лорън, още една усмивка се появи, тази се задържа малко по-дълго от първата. — Искаш ли и ти да я храниш, Сам? — попита тя.

Сам поклати глава и се свлече още по-надолу в стола си, въпреки че очите му изобщо не изпускаха от поглед лицето на баба му.

— Тя обича супа — заяви Мери.

— Помниш ли ни, бабо? — попита Лорън.

Елза Лангър не отвърна нищо, устните й леко се разтвориха, за да поемат супата.

— Не си ни виждала, откакто бяхме много малки. Помниш ли ни? Джоун беше наша майка — додаде тихо Лорън, гласът й се разтрепери при звука от името на майка й. — Помниш ли я?

Елза Лангър изсърба супата.

— Джоун е мъртва — каза Мери.

— Аз съм Лорън, а това е брат ми Сам — продължи Лорън, ръката й се движеше ритмично между паничката със супа и устата на баба й. — Ние сме деца на Джоун. Спомняш ли си ни изобщо, бабо?

— Сигурна съм, че дълбоко в себе си тя знае кои сте — каза й Бони.

— Защо казваш това? — попита Сам, като се изправи на мястото си и се наклони напред, очите му шареха между Бони и баба му.

— Просто усещане — призна си Бони, миризмата на макарони със сирене достигна до носа й и стомахът й отново се обърна.

— Баба ми някога говорила ли е с вас? — попита Сам жената в инвалидната количка.

— Може би — отвърна тя. — Кой пита?

— Сам — отвърна й той, като извъртя очи нагоре към главата си. — Сам Уилър.

— Трудно е да не объркаш всички тези имена — заяви Мери. — Искам да кажа, че никой не ни е посещавал от седмици и изведнъж стана като на парад.

— За какво говорите? — попита Бони.

— Един друг господин беше тук рано сутринта. Много хубав мъж. Напомни ми на покойния ми съпруг, лека му пръст.

— Още някой е идвал тук? — попита Бони.

— Може би. Кой пита?

— Помните ли името на мъжа?

— Може би. Кой пита? — заинати се Мери, докато подбутваше ченето си с език.

— Бони. Бони Уилър. Помните ли как се казваше мъжа?

— Какъв мъж?

Бони затвори очи и си пое дълбоко въздух.

— Мъжът, който е идвал тук рано тази сутрин.

— Не каза как се казва. Но беше хубав мъж. Напомни ми на покойния ми съпруг, лека му пръст.

— Можете ли да ми кажете как изглеждаше? — настоя Бони.

— Изглеждаше като покойния ми съпруг — повтори Мери.

— Помните ли какъв цвят беше косата му? — попита Бони.

— Мисля, че беше рус — отвърна жената.

Бони си представи брат си, наведен над печката в кухнята и русата коса закриваше лицето му.

— Или може би прошарен — добави Мери.

Бони видя лицето на Род, надвесено над нейното, докато я слагаше да си легне снощи, преждевременно побелялата коса подчертаваше по момчешки привлекателното му лице.

— Може да бе и кестеняв — разсъждаваше на глас Мери, без да съзнава объркването, което пораждаше у Бони. Тя изведнъж измъкна ченето от устата си и го полюля на върха на езика си.

— О, каква гадост! — възкликна Лорън.

Стомахът на Бони се обърна.

Мери пъхна ченето обратно в устата си и рязко го щракна на мястото му.

— Мога ли да изям крем ванилията й? — попита тя, ръката й се протегна към подноса.

— Мисля, че баба ми ще иска да опита крема си — отвърна Лорън с изненадваща решителност и дръпна малката купичка с крем, така че Мери да не може да я докопа. — Искаш ли да си хапнеш малко кремче, бабо? — Лорън загреба мъничко на върха на една пластмасова лъжичка и го изсипа внимателно върху езика на баба си. — Харесва ли ти, бабо? Хубаво ли е?

Бавно, лицето на Елза Лангър се извърна към внучката й, погледът й постепенно се фокусира, подобно на калейдоскоп.

— Бабо? — попита Лорън. — Бабо, виждаш ли ме? Позна ли ме? Бабо, аз съм Лорън.

Елза Лангър се втренчи във внучката си, докато всички в стаята се наведоха напред. Никой не дишаше.

— Лорън? — каза възрастната жена, името прозвуча като въздишка.

Очите на Лорън се разшириха от учудване.

— Чу ли това, Сам? — прошепна тя. — Тя ме позна. Тя знае коя съм.

— Бабо — бързо каза той, като скочи от стола си и се наклони рязко над леглото й, за малко едва не обърна подноса, — аз съм Сам. Помниш ли ме?

— Лорън — повтори Елза Лангър, очите й не се откъсваха от внучката й.

— Ето ме, бабо — каза тя. — Тук съм.

Но проблясъкът в очите на Елза Лангър вече угасваше, отдръпваше се, изчезваше.

— Къде отива? — попита Лорън няколко секунди по-късно, когато стана ясно, че повече няма да дойде на себе си.

— Не знам — отвърна Бони.

— Мислиш ли, че тя наистина разбра коя съм?

— Убедена съм.

Сам рязко се отдръпна от леглото на баба си и се запъти към вратата. Той не каза нищо, но беше ясно, че се готви да си тръгне.

— Смяташ ли, че си мисли за нещо? — попита Лорън, докато се взираше в лицето на баба си.

— Не знам.

— Сигурно си мисли за нещо — отвърна Лорън.

— Не смятам, че изобщо мисли за нещо — обади се Сам нетърпеливо. — И знаеш ли какво друго смятам? Смятам, че така е по-добре. — Той отвори вратата и излезе от стаята.

— Доста раздразнителен младеж — отбеляза Мери, ченето изщракваше ту отвън, ту вътре в устата й. — Точно като покойния ми съпруг, лека му пръст.

— Трябва да тръгваме — каза Бони, като леко докосна рамото на Лорън и се зарадва, когато момичето не се отдръпна автоматично.

Лорън се наведе напред и целуна лекичко баба си по бузата.

— Довиждане, бабо — прошепна тя. — Скоро пак ще дойдем. Обещавам.

Елза Лангър не отвърна нищо.

Бони изведе Лорън от стаята.

* * *

— На Бони й прилоша на път за вкъщи — съобщи Лорън на баща си. Още с влизането Сам незабавно беше изчезнал горе в стаята си.

— Нищо ми няма — настоя Бони.

— Наложи се да отбиеш. Сам ни докара дотук.

— Малко ми се замая главата — обясни Бони, като видя тревогата, изписана върху лицето на съпруга й. — Мисля, че климатичната инсталация в колата ми не работи както трябва.

— Изглеждаш ужасно — каза Род.

— Благодаря ти — отвърна му Бони. — Къде е Аманда?

— Госпожа Герщайн я заведе в парка.

— Ти кога се прибра?

— Преди около половин час. — Род хвана Бони за лакътя и я поведе към стълбите. — Сега искам да си легнеш и да поспиш.

— Род, не ставай глупав. Добре съм.

— Недей да спориш с мен. Пипнала си някакъв вирус, трябва да си в леглото. Ще се обадя на Марла да й кажа, че няма да можем да отидем.

— Ще се оправя до довечера — възрази му Бони, като се почуди защо. Последното нещо, което искаше да прави, бе да вечеря с Марла Брензей.

— Добре, ще видим как ще се чувстваш по-късно. Междувременно, качвай се горе, събличай се и си лягай. Ще ти донеса чаша чай.

— Род…

— Недей да спориш с мен.

— Явно Елза Лангър е имала и друг посетител тази сутрин…

— После ще говорим за Елза.

— Но…

— После — настоя той.

— Това е глупаво — промърмори Бони, ядосваше се все повече и повече с всяко едно стъпало. — Може би просто съм преуморена. Ще поспя половин час и ще се оправя.

* * *

Когато Бони отвори очи, Лорън стоеше пред леглото й. Много е красива, помисли си Бони и като се надигна на възглавниците си, реши, че сигурно сънува. Лорън бе облечена в яркосиня рокличка, която започваше от средата на гърдите й и стигаше до средата на бедрата й. Прави я да изглежда много по-голяма, реши Бони, искаше й се и тя да можеше да изглежда така.

— Колко си хубава — каза тя, устата й беше пресъхнала.

— Благодаря ти — усмихна се смутено Лорън. — Как се чувстваш?

— Не знам — отвърна искрено Бони, като овлажни устните си с език. — Колко е часът?

— Почти седем и половина.

— Почти седем и половина ли? — Бони погледна към часовника на нощната масичка, за да се увери. Наистина ли беше проспала целия следобед? — Господи, трябва да ставам. Трябва да се приготвя.

— Никъде няма да ходиш — отвърна Род, влизайки в стаята. Беше облечен в тъмнозелена копринена риза и черни панталони, изглеждаше чудесно.

— Не разбирам — отвърна Бони, като се помъчи да стане от леглото.

— Лорън изяви желание да ме придружи тази вечер — отвърна й Род.

— Какво?

— Скъпа — започна Род, — болна си. Престани да се инатиш и го приеми. Чувстваш се ужасно. Няма начин да ти мине толкова, че да излезеш тази вечер. Само като погледнеш Марла и вероятно ще се издрайфаш върху нея, което няма да допринесе кой знае колко за кариерата ми. Така че, моля те, направи на всички ни една услуга и си остани в леглото.

— Имаш ли нещо против да отида? — попита плахо Лорън.

— Да имам нещо против ли? Разбира се, че не — отвърна й Бони, тайничко доволна от начина, по който се подреждаха нещата.

— Вече нахраних Аманда и я сложих да спи — каза Лорън.

— Така ли?

— Тя се справя страхотно с Аманда — отвърна гордо Род.

— И Сам е тук, ако имаш нужда от нещо.

— Благодаря ти — отвърна Бони, умората отново се разстла върху й, подобно на тежък губер. Приятно прекарване, искаше й се да им каже, но заспа преди думите да могат да излязат от устата й.

* * *

Сънуваше домати, купища червени домати на щанда за зеленчуци в една малка бакалия. Бони вдигна един домат, повъртя го в ръка, после го стисна между пръстите си, видя как тънички вадички доматен сок се стичат по опаката част на дланта й и надолу по ръката.

Вдигна и двете си ръце към тавана, доматеният сок се лееше като водопад по лицето й, проникваше между устните вътре в устата й. Тя ги разтвори широко, за да погълне повече.

Бони се сепна и се събуди, вътре устата й бе просмукана от горчив вкус. Имам нужда от чаша вода, помисли си тя, измъкна се от леглото и се затътри към банята, поглеждайки към часовника. Беше почти десет и половина. Още три изгубени часа и тя продължаваше да не се чувства добре.

Наля си чаша вода и я изпи бавно, като се молеше водата да си остане долу. Горчивият вкус не се махна и тя изстиска малко паста върху четката си и започна силно да си търка зъбите — обикновено прохладният ментов вкус се оказа странно блудкав и неефикасен. Изжабурка устата си с малко пода, изплю я, плюнката й беше преплетена със следи от кръв.

— Страхотно — каза си тя, като се замъкна обратно в спалнята. — Точно това ми трябваше.

В коридора цареше почти непрогледен мрак, като изключим малката нощна лампичка във формата на балерина, която светеше пред спалнята на Аманда. Бони бавно се приближи към стаята на дъщеря си, под вратата на Сам проблясваше светлината от телевизора, приглушени електронни гласове се притискаха към голите й крака и ближеха петите й.

Аманда бе здраво заспала в леглото си, със завивки насъбрани около коленете, ръце, високо вдигнати над главата и глава, отпусната върху лявото рамо. Бони дръпна завивките нагоре и ги подви под брадичката на Аманда, целуна я лекичко по челото.

— Обичам те, сладурче — прошепна тя.

Аз те обичам повече — чу как проехтяха стените, докато излизаше от стаята.

Бони спря за миг пред стаята на Сам, загледа се в затворената врата, сякаш можеше да види право през нея. Чу шума от телевизора — мъжки говор, кола, набираща скорост, женски писък — и се обърна, готова да се върне в стаята си, когато долови някакъв друг звук, звук, толкова тих, че за малко да не го чуе, звук, толкова смразяващ, че я накара да застине на място.

Стоя така в продължение на няколко минути, с ухо долепено до вратата, вслушвайки се в звука. Сякаш стените стенат, реши тя, сякаш някой е заклещен вътре и моли да го пуснат. Стените плачат, помисли си тя и отвори вратата на Сам.

От телевизора една оскъдно облечена млада жена крещеше, докато бягаше от маскиран, с нож в ръка, нападател. Очите на Бони преминаха от телевизора през плота на някога великолепното й дъбово бюро, върху което Л’ил Абнър лежеше притиснат към стъклото на аквариума и стигнаха до канапето, където седеше Сам, гледаше телевизия и сълзи се стичаха по лицето му. Устните му бяха леко раздалечени, нисък протяжен стон излизаше от гърлото му, сякаш се бе изгубил по средата на някое средновековно песнопение.

— Сам? — Бони предпазливо се приближи към него. — Сам, добре ли си?

Тихите стенания продължиха, дори и когато той се извърна към нея — като че ли си имаха свой собствен живот и съществуването им изобщо не зависеше от Сам. Ръката на Бони се протегна, дланта й докосна рамото му. Усети как той се сепна, но не се отдръпна. Бавно, тя седна на мястото до Сам, ръката й се плъзна около него.

— Какво има, Сам? Моля те, знаеш, че можеш да ми кажеш.

Хлипането стана по-високо, по-силно. Бони се пребори с внезапното си желание да запуши ушите си с ръце. Вместо това, тя придърпа момчето към себе си, притисна главата му към гърдите си, почувства мокрите му сълзи през нощницата си, стенанията ставаха все по-силни, сякаш се усилваха от акустиката на стаята.

Ръцете му я обгърнаха, бързо затегнаха обръча си, сякаш се опитваше да я издърпа в центъра на мъката си, стискаха я толкова здраво, като че ли от това зависеше животът му. И сигурно е така, помисли си Бони, като му позволи да се притисне в нея и започна да гали дългата му черна коса. Очите й шареха непрекъснато между жената на телевизионния екран, която колеха, и змията, която сега се протягаше към капака на стъкления аквариум. Изведнъж тялото на Сам се разтърси от последователни сърцераздирателни ридания.

Бони започна да люлее Сам напред-назад в ръцете си, като бебе.

— Всичко ще се оправи, Сам — каза му тя. — Всичко ще се оправи.

Стояха така в продължение на доста време. Устните на Бони бяха притиснати към главата на Сам, мирисът на току-що измитата му коса изпълваше ноздрите й. Филмът свърши. От малкото, което Бони можа да хване, всички бяха умрели. Змията продължаваше да изучава вътрешността на аквариума си, главата й от време на време подбутваше стъкления капак, сякаш се опитваше да избяга.

Накрая Сам престана да плаче.

— Съжалявам — каза той, като отбягваше погледа й.

— Не съжалявай — отвърна Бони, временно забравила за собственото си неразположение. — И недей да се чувстваш неудобно. Няма за какво да съжаляваш, няма защо да се чувстваш неудобно.

— Плача като глупаво малко дете.

— Не трябва винаги да се правиш на коравия мъж, Сам. Поговори с мен. Кажи ми какво става там вътре, в главата ти.

Настъпи продължително мълчание.

— Тя не ме позна — каза Сам най-накрая. — Не разбра кой съм. Позна Лорън, а мен — не.

— Толкова съжалявам, Сам — погали го Бони. — Може би, следващия път, когато отидем…

Сам поклати глава.

— Не, повече няма да ходя там.

— Тя е една болна стара жена, Сам — започна Бони. — Кой знае какво става вътре в замъгленото й съзнание.

— Тя позна Лорън.

Бони не каза нищо.

— Просто искам някой да ме обича — изтърси Сам, думите избягаха от устата му с една мъчителна въздишка.

— О, господи, миличкият ми! — Бони се разплака заедно с него. — Толкова съжалявам за болката, която изпитваш. Бих искала да мога да направя нещо, за да ти мине. Бих искала да мога да ти кажа нещо…

Сам рязко тръсна глава.

— Няма значение.

— Разбира се, че има значение — отвърна му Бони. — Защото ти имаш значение. Ти си човек, който заслужава да бъде обичан, Сам. Чуваш ли ме? Заслужаваш да се чувстваш обичан.

Сам не каза нищо, отказваше да я погледне.

Бони седеше и го наблюдаваше в продължение на няколко минути. Явно беше, че се чувства много неловко от избухването си, че повече нищо няма да каже.

— По-добре да си лягам — заяви тя.

— Да ти донеса ли чай или нещо друго? — предложи Сам.

Бони се усмихна и нежно потупа Сам по бузата.

— Бих пийнала с удоволствие малко чай — каза тя.

Деветнайсета глава

До следващата сряда Бони вече се чувстваше по-добре, но Лорън отново започна да се оплаква, че й се гади.

— Защо не си останеш днес вкъщи — каза й Бони, като внимателно постави ръка на челото на момичето. Лорън не се отдръпна.

— Имам ли температура?

— Не, но няма смисъл да я предизвикваме. Остани си в леглото днес. Ако не се почувстваш по-добре до утре, мисля, че ще трябва да идеш на лекар.

— Ами ти? — попита Лорън, докато трепереше под одеялата в леглото си.

— Аз съм добре — настоя Бони. — Само малко съм уморена.

Събитията от изминалите няколко седмици започваха да й се отразяват: убийството на Джоун; полицейското разследване: внезапното разрастване на семейството й; повторното появяване на брат й; страховете й за Аманда. Бони веднага си спомни за д-р Грийнспун. Изглеждате като една изтерзана жена, беше казал той. Или нещо подобно.

Ами, разбира се, че щеше да го каже, помисли си Бони нетърпеливо. Как иначе ще продължи да си изкарва двестате долара на час, ако не си привлича клиентела?

— Не изглеждаш добре — казваше в това време Лорън.

— Заради косата е — отвърна й бързо Бони, като улови отражението си в огледалото над скрина. Истина беше — косата й, обикновено лъскава и буйна, дори и ненаправена, изглеждаше суха и безжизнена през последните няколко дни. Беше се лепнала за главата й като стар парцал, отказваше да се подчини както на четката й, така и на сешоара. Може би се нуждаеше от подстригване.

— Ще се оправиш ли сама? — попита Бони. — Искаш ли да проверя дали госпожа Герщайн е свободна?

Лорън поклати глава.

— Нямам нужда от бавачка, Бони.

— Добре, но ще ти се обадя по-късно, за да видя как си. И ако отново започне да ти се гади, помни, че трябва да си поемаш дълбоко въздух.

Лорън кимна.

— Мисля, че сега ще се опитам да поспя.

Бони пъхна завивките под брадичката на момичето.

— Ще накарам Сам да ти донесе чай — каза тя и излезе от стаята.

* * *

— Чувствам се отлично. Чувствам се отлично — повтаряше Бони на отражението си в тоалетната за учители в училище.

Може да се чувстваш отлично, смъмри я то, но изглеждаш ужасно.

Отражението й е право, съгласи се Бони, като забеляза, че кожата й е повече от бледа, почти прозрачна. Изнурена, помисли си Бони, за пръв път разбра какво точно значи тази дума. Неестествена или нездрава бледност, показваща или предполагаща болестно състояние, умора, нещастие; липса на енергичност, способност или девственост. Да, разбира се, всичко от казаното по-горе, в една-единствена дума от осем букви. Английският език беше удивително нещо.

Никога не трябва да нося бозаво, реши тя. Още една дума, която казваше всичко. Бозаво — скучно, безжизнено, потискащо, безцветно.

Дали цветът на роклята обясняваше също така и повдигането в стомаха й, възобновилите се вълни на гадене, които преминаваха през вътрешностите й през целия ден? Естествено, учениците не й бяха помогнали кой знае колко. Те бяха немирни, незаинтересовани, неотзивчиви. Особено Хейз се бе държал много предизвикателно — начинът, по който се тръшна на мястото си в дъното на стаята с крака, изпружени на пътеката, черните му ботуши се търкаха по сивите плочки на пода, покритите му с нецензурни татуировки ръце бяха вдигнати зад главата му, подпираха тежестта й, сякаш се бе отпуснал в някой хамак. Не знаеше нищо, но имаше отговор за всичко. Никога не бе дошъл с написано домашно, никога не беше завършил поставената задача, никога не бе показал и най-малък интерес към нещо, казано от нея.

— Защо изобщо си правиш труда да се появиш — беше го попитала тя.

— Защото искам да бъда с вас — бе дошъл незабавният отговор.

Класът се бе разсмял, а стомахът на Бони се бе обърнал. Бе започнал да се обръща непрекъснато оттогава нататък. Като се вглеждаше в огледалото, тя се почуди дали двете с Лорън не се заразяваха една друга.

— Нямам време да мисля за това сега — каза тя, като сложи още малко пудра на бузите си. Но допълнителната пудра изглеждаше пресилена, сякаш нямаше нищо общо с останалата част от лицето й. Далече от посъживяване, изглеждаше по-скоро като балсамирана, сякаш бе дошла директно от масата на някой собственик на погребално бюро. Изглеждам като труп, реши тя.

Никой не изглежда добре на такава светлина, каза си, като погледна към луминесцентното осветление над главата си, прибра пудрата в чантата и затършува за червилото, начерви се с трепереща ръка, така че пропусна част от устната си от едната страна и мина отгоре на другата. Сега изглеждам като пияна, отбеляза тя.

Пиян труп.

Като Джоун.

Поне Лорън се чувства по-добре, помисли си с благодарност Бони. Беше спала почти през целия ден, не беше се събудила от позвъняването на Бони по обед и продължаваше да спи, когато Бони се прибра вкъщи след училище. Но се събуди, точно когато Бони тръгваше за пролетната родителско-учителска среща, с новината, че е гладна. Бони ги беше оставила с Род на кухненската маса да вечерят заедно. Сам вече беше излязъл.

Бони си пое няколко пъти дълбоко въздух за късмет, затвори чантата и пъхна косата си зад ушите. Може би не изглеждам чак толкова зле, колкото си мисля, каза си тя, излезе в коридора и се заизкачва нагоре по стълбите към класната си стая. Надяваше се да не се появят много родители. Може би тогава щеше да се прибере по-рано у дома, да си легне, да пропъди демоните и като се събуди да се почувства по-добре, като Лорън, нормалният й цвят и апетит да са се възвърнали. Тя стигна до класната си стая, отключи вратата, влезе вътре и запали лампата, като бързо се огледа наоколо. Всичко изглеждаше наред.

Бони си погледна часовника, после се обърна към часовника зад гърба си. Седем без две минути. Може би наистина щеше да има късмет и изобщо никой нямаше да се появи.

— Г-жо Уилър?

Бони се обърна и видя една възрастна двойка да стои на прага на стаята. И двамата изглеждаха доста над възрастта, която човек би очаквал за родители на деца в гимназията. Бяха облечени семпло, в нюанси на бяло и синьо. Неговата коса беше бяла, тук-там прошарена с кафяво, нейната обратното — кестенява, тук-там прошарени с бяло.

— С какво мога да ви помогна?

— Ние сме Боб и Лилиан Рейли — каза жената.

Бони ги погледна безизразно. Нямаше никой на име Рейли, в който й да е от класовете си.

— Бабата и дядото на Харолд Глисън — обясни мъжът.

— О, разбира се — бързо каза Бони, учудена, как е могла да забрави, че специално ги бе извикала да дойдат. — Бабата и дядото на Хейз. Съжалявам. Явно нещо не съм съвсем във форма. Влезте.

— Съобщението ви гласеше, че искате да разговаряте с нас тази вечер — заяви Лилиан Рейли.

— Казахте, че е много важно — подчерта мъжът.

— Да, така е — отвърна им Бони, като махна към редиците с чинове. — Моля ви, седнете.

— Предпочитам да остана прав, благодаря ви — отвърна й Боб Рейли, очите на жена му се стрелнаха уплашено из класната стая.

— Толкова се радвам, че дойдохте — каза Бони. — Мисля, че не съм ви виждала да идвате преди в училище.

— Не се занимаваме много с училището — отвърна й Лилиан Рейли.

— Съмнявам се, че имате да ни кажете нещо, което ние вече да не знаем — каза съпругът й.

Бони се усмихна. Поне щяха да си говорят без заобикалки.

— Надявах се, че може би вие ще можете да ми кажете нещо — отвърна Бони.

— Като например?

— Разкажете ми за внука си — започна Бони. — Какъв е у дома, щастлив ли е, създава ли ви проблеми, какво е да гледате дете на тази възраст на вашите години. Всичко, което смятате, че може да ми помогне да го разбера по-добре.

— Защо ви е притрябвало това? — попита Боб Рейли.

— Внукът ви се проваля, г-н Рейли — отвърна Бони, отговаряйки на безцеремонността му с безцеремонност. — А това е жалко, защото смятам, че има заложби. Той е много умно момче и мисля, че може би с малко повече подкрепа вкъщи…

— Мислите, че не го подкрепяме ли?

— А подкрепяте ли го?

— Госпожо Уилър — отвърна Боб Рейли, като бавно закрачи нагоре по пътеката и после отново се върна обратно, — искате да знаете повече за внука ми, така ли? Внукът ми е същия като майка си, един мързелив безделник, пушещ опиум, който смята, че светът му е длъжник. И може би е така, кой знае? Но това не променя много нещата, нали? Нещата са си такива, каквито са си, независимо дали ни харесват, или не. Майка му накрая разбра това и рано или късно Харолд също ще трябва да го разбере.

— А междувременно?

— Междувременно се опитваме да не се засичаме много-много. Казали сме на Харолд, че може да живее при нас, докато минава класовете. Сега ни казвате, че се проваля…

— Не че няма възможности да премине… — вметна бързо Бони.

— Просто не върши никаква работа, не предава домашните си, руши дисциплината в клас — отвърна Боб Рейли. — Това ли ще ни кажете?

— Мислех си, че заедно вероятно ще можем да измислим по какъв начин да му помогнем…

— И какво точно очаквате да направим ние, г-жо Уилър? — попита Лилиан Рейли. — Не можем да го принудим насила да си пише домашните, а определено не сме достатъчно подготвени, да ги пишем вместо него.

— Разбира се, че не сте, но може би, ако проявявате повече интерес…

— Имате ли деца на тази възраст, г-жо Уилър? — прекъсна я Боб Уилър.

— Имам две доведени деца — отвърна Бони.

— И доколко оценяват те интереса ви?

— Е, може би невинаги го показват, но…

— Благодаря ви, мисля, че отговорихте на въпроса ми. — Боб Рейли постави ръка на лакътя на жена си. — Хайде, Лилиан. Казах ти, че ще е само загуба на време.

— Страхувате ли се от внука си, г-н Рейли? — попита Бони изведнъж. — Г-жо Рейли?

Боб Рейли замръзна, очите на жена му разтревожено потърсиха неговите.

— Внукът ви е насъбрал доста ярост вътре в себе си. Искам да му помогна преди да е станало прекалено късно.

— Затова ли изпратихте полицията да го разпитва? — попита Боб Рейли, заварвайки Бони неподготвена. — Така ли смятате да му помогнете?

— Мислите ли, че внукът ви е способен да нарани някого, г-н Рейли? — попита Бони, като се опита да заглуши ударите на сърцето си.

— Ние всички сме способни да нараняваме — отвърна Боб Рейли и изведе жена си от стаята.

* * *

— Как мина? — провикна се след нея Морийн Темпълтън, когато, в почти девет и четвърт, Бони се запътваше надолу по коридора към паркинга.

— Добре, предполагам — отвърна Бони. — Беше навалица.

— Не изглеждаш много ентусиазирана. Добре ли си?

— Добре съм. Малко уморена, може би — излъга Бони и бутна страничната врата, като вдиша топлия нощен въздух. — Да те закарам ли до вас?

— Не, благодаря ти. С колата съм. — Морийн посочи към тъмния на цвят крайслер в дъното на паркинга, после бързо се запъти към него. Имаше само още две коли на паркинга, забеляза Бони, нямаше търпение да се прибере у дома.

Бони отключи колата си и влезе вътре, като махна за довиждане на Морийн, докато тя излизаше от паркинга на улицата. Бони пъхна ключа в стартера и се опита да запали двигателя.

Нищо не стана.

Бони завъртя ключа напред-назад, извади го, пъхна го обратно, веднъж, още веднъж, кракът й натискаше с все сила педала на газта. Нямаше никакви изгледи да запали.

— Не от това се нуждаех точно сега — промърмори Бони, усети как по челото й изби пот. — Хайде, не ми причинявай това сега. — Отново пъхна ключа в стартера, ядосано го завъртя надясно, после наляво, докато натискаше непрекъснато с крак педала на газта. — Моля те, не точно от това имам нужда тази вечер.

Бони погледна през прозореца на колата към все по-сгъстяващия се мрак. Освен останалите две коли на паркинга, тя беше сама. Опита се да запали за последен път, разбра, че колата й е напълно изгаснала.

— Страхотно — каза тя, преглъщайки гневните сълзи, докато излизаше от колата и се връщаше обратно в училище. Стъпките й отекваха във вече празния коридор, когато се запъти към учителската стая. Има нещо призрачно в училището през нощта, помисли си тя, празнотата му е неестествена. Почуди се дали учителската стая няма да е заключена, изпита облекчение, когато вратата се отвори.

Бони запали лампата, мислеше си за двете коли, които още се намираха на паркинга. Може би и те не са успели да запалят, реши тя и седна до телефона в ъгъла на стаята. Набра домашния си номер. Може да се бе разпространил и грип по колите.

— Не съм добре — каза тя на глас в телефонната слушалка, докато слушаше как звъни. Род трябваше да дойде да я прибере. Щяха да му трябват само няколко минути, за да стигне дотук. Ще пратят някой да погледне колата й утре сутринта. Телефонът беше вдигнат на четвъртото позвъняване.

— Ало? — каза Лорън, сякаш я бе събудила от дълбок сън.

— Съжалявам, Лорън, събудих ли те?

— Кой е? — попита момичето.

— Бони — отвърна й Бони и щеше да се разсмее, ако се чувстваше по-добре. — Мога ли да говоря с Род?

— Няма го.

— Какво?

— Трябваше да излезе.

— Така ли? Кога?

— Преди около час.

— Къде отиде?

— Не ми каза. Защо? Случило ли се е нещо?

— Колата ми не иска да запали. Кой друг е при теб?

— Аманда. Спи.

— Род те е оставил сама с Аманда, когато ти не се чувстваш добре?!

— Вече съм добре — настоя момичето. — Казах му, че ще се оправим. Обеща, че няма да се бави.

— Къде е Сам?

— Навън.

Бони сведе глава. Явно този разговор нямаше да я доведе доникъде.

— Добре, тогава ще си взема такси. Няма да се бавя.

— Не се притеснявай.

— Дочуване. — Бони затвори слушалката и се опита да си спомни телефона на местната таксиметрова компания, очите й обиколиха стаята за телефонен указател. Как можеше Род да излезе и да остави двете си дъщери сами, особено след като едната не се чувстваше добре? И къде беше отишъл?

Най-накрая откри телефонния указател на пода до охладителя за вода, до няколко големи сини бутилки, двете празни, едната — пълна. Бони се протегна от стола си към него, наведе се, усети как коленете й изпукаха като сухи съчки. Изведнъж стаята се завъртя. За един ужасяващ миг Бони не можа да различи тавана от пода.

— Господи, помогни ми — прошепна, пръстите й се опитаха да се вкопчат за нещо, когато тя затвори очи и отчаяно се опита да запази крехкото си равновесие. — Успокой се. Не се паникьосвай. Ще мине. — Преброи до десет, после бавно отвори очи.

Стаята престана да кръжи, въпреки че подобно на любовници, които не са готови да се разделят, тя продължаваше да се полюшва. Бони зачака, пръстите на дясната й ръка се бяха вкопчили в тъничкия телефонен указател и извиваха и късаха крайчетата му. Почуди се дали очите й щяха да са в състояние да се фокусират, дали тя щеше да е в състояние да прочете ситния шрифт. Трябваше да се махне оттук. Трябваше да се добере до вкъщи и да се отпусне в собственото си легло. Дявол да го вземе Род. Къде беше?

Бони се изправи, като си помагаше с ръце, телефонният указател й послужи за котва, задържа я на едно място. Бавно се върна при телефона, протегна се с една ръка към него, докато прелистваше жълтите страници с другата. Високото жужене в слушалката вибрираше в ухото й като досадно насекомо, докато успее да открие телефона на таксиметровата служба и натисна първите няколко цифри.

Точно тогава дочу някакъв шум — затваряне на врата в далечината, стъпки по коридора. Бавно и целенасочено стъпките се приближаваха насам. Намираш се в опасност, изкрещя Джоун през телефонния кабел. Бони изпусна слушалката, чу как тя се удари в краката й. Намираш се в опасност, отново изкрещя Джоун от пода. Намираш се в опасност.

— Ти пък си идиотка — отвърна Бони ядосано, не беше сигурна дали се обръщаше към Джоун или към самата себе си, сърцето й биеше лудо, виеше й се свят. — Сама се влудяваш, ето какво правиш.

Стъпките се чуваха все по-близо, приближиха досами вратата на учителската стая. Бони сдържаше дъха си, не беше в състояние да помръдне. Сигурно е просто пазачът, каза си тя, идва да заключи. Може би беше забелязал, че колата й е още на паркинга и идваше да провери, да се увери, че е добре.

Просто случайност ли беше, че колата й не иска да запали?

Или някой се бе погрижил?

— О, господи — каза високо Бони. Прекалено високо, осъзна тя. Вратата на учителската стая се отвори.

— Не! — изпищя Бони, когато един мъж се появи на прага.

Мъжът подскочи три стъпки във въздуха.

— Господи! — възкликна той и се извъртя, главата му разтревожено се извърна рязко през рамо, сякаш се бе уплашил, че някой идва след него. — Какво има? Какво става?

— Г-н Фрийман? — попита Бони. Направи опит да се успокои достатъчно, за да могат чертите му да проникнат в съзнанието й.

— Г-жо Уилър — отвърна той, сякаш предварително бе знаел. — Какво става? Защо изкрещяхте?

— Уплашихте ме — призна си Бони, след известна пауза. — Не знаех кой е.

— А вие кой си мислехте, че е, за бога? Самият Сатана?

— Може би. — Бони се свлече на стола зад нея. Джош Фрийман я гледаше сащисано.

— Добре ли сте?

— Чувствам се малко замаяна.

Джош се запъти директно към охладителя за вода, наля й една чаша и й я донесе.

— Пийнете малко.

Бони пое хартиената чаша от ръката му, вдигна я към устните си и изпи съдържанието й на една глътка.

— Благодаря ви. — Имаше добро лице, помисли си тя, изненадана, както и на погребението на Джоун, от чудната яснота на очите му.

— По-добре ли се чувствате?

— Да се надяваме. Съжалявам, ако съм ви изплашила.

— Нищо страшно не е станало.

— Не знаех, че сте още тук.

— Предполагам, че ние сме последните.

— Колата ми не искаше да запали. Точно исках да си извикам такси.

Той се поколеба.

— Далече ли живеете?

— Не. На улица „Уинтър“. На няколко километра оттук.

Пак се поколеба.

— Мога да ви закарам.

— Наистина ли?

— Толкова шокираща ли ви изглежда идеята?

— Не, просто от известно време насам ме избягвате — отвърна Бони.

— Май да — призна си той. — Полицията арестува ли вече някой?

Бони поклати глава, като се опита да не изглежда прекалено стъписана от рязката промяна на темата.

— Защо не поговорим на път за вкъщи? — предложи той.

Бони кимна, изправи се с олюляване на крака и го последва вън от учителската стая по дългия коридор. Значи, най-накрая щяха да говорят и то по негова инициатива. Тя самата не би могла да го измисли по-добре, помисли си, внезапна болка я сръчка, подобно на пръст, в ребрата. Може би наистина беше замислено предварително, предупреди я болката. Само че не от нея. Може би Джош Фрийман умишлено бе повредил колата й. Случайно стечение на обстоятелствата ли беше, че той я чакаше, точно когато колата й не искаше да запали?

Само дето защо му беше да го прави, почуди се нетърпеливо Бони, като се насили да върви в крачка с него. Защо ще бърника в колата й? Освен ако нямаше нещо общо със смъртта на Джоун, освен ако той не беше опасността, за която Джоун искаше да я предупреди. Но каква опасност би могъл да представлява Джош Фрийман за нея? И имаше ли изобщо причина да се страхува от него?

Ако нещо й се случеше, осъзна изведнъж тя, когато наближиха края на коридора, никой нямаше да разбере къде е била. Никой нямаше да узнае къде е изчезнала. Никой не я беше видял с Джош Фрийман. Никой не ги бе видял да си тръгват заедно от училище. Никой нямаше да разбере кой е виновен, ако нещо се случеше с нея. Трябваше незабавно да избяга от него и да извика полиция. Или поне трябваше да се върне в учителската стая и да си поръча такси. Здравият разум й диктуваше, че не бива да ходи никъде с този човек.

— Идвате ли? — попита той, като отвори вратата и зачака тя да го настигне.

Бони си пое дълбоко въздух и го последва навън.

Двайсета глава

— Е, та какво ви накара да станете учителка? — неочаквано я попита той, когато зави по улица „Уелсли“.

Бони се бе притиснала към вратата на малката чужда кола, дясната й ръка стискаше дръжката, в случай че се наложеше да предприеме внезапно, извънредно слизане.

— Това е нещо, което винаги съм искала да бъда — отвърна тя, като се опита да се поуспокои от странния му опит да започне разговор. — Още от времето, когато бях малко момиченце, винаги съм знаела, че искам да преподавам. Подреждах всичките си кукли една до друга в редица и ги учех да четат и пишат. — Какви ги дрънкаше? Да не би да я беше страх, че ако спре да говори, той може да се нахвърли върху нея? — Разбира се, тогава бях по-добра учителка, отколкото съм сега — добави тя.

— Нещо ми подсказва, че и сега сте много добра учителка.

Тя се насили да се усмихне.

— Иска ми се да мисля, че съм. Естествено, не можеш да достигнеш до всеки.

— Говорите така, сякаш имате някой конкретно предвид.

Бони си помисли за Хейз, за обезсърчителната среща с баба му и дядо му. Нищо чудно, че през цялото време бе толкова яростно настроен, помисли си тя.

— Как мина тази вечер? — попита Джош, сякаш можеше да чете мислите й. — Имахте ли много хора?

— Доста — отвърна тя. — А вие?

— Препълнено беше — отвърна той, очарователна усмивка неочаквано озари лицето му. Никога преди не съм го виждала да се усмихва, помисли си тя. Беше много хубав, когато се усмихваше. — Няма нищо общо с училището, в което преподавах преди — продължи той.

— В Ню Йорк — заяви тя. Наистина ли си бъбреха? Наистина ли споделяше с нея нещо за себе си?

Той кимна, игривата полуусмивка се стопи в тънка права линия, също като линията на монитора, след като пациентът умреше.

— Какво ви накара да дойдете в Бостън? — попита тя.

— Нуждаех се от промяна — отвърна той. — Нямаше значение дали ще е Бостън или някъде другаде.

— Харесва ли ви тук?

— Много.

— А на семейството ви? — Тя изведнъж си спомни, че жена му била загинала в някаква ужасна катастрофа. Поне така се говореше, ужасът се процеждаше във вените й като от система. Може би изобщо не е било катастрофа. Може би е убил жена си, както бе убил и Джоун, както сега щеше да убие и нея. Може би цялото това бръщолевене беше просто начин да я накара да се отпусне, преди да я убие.

— Сам съм — беше всичко, което той каза.

— Сигурно е трудно да започнеш отначало в един нов град, когато не познаваш никого — осмели се да подхвърли тя, гласът й беше тих, напрегнат. Трудно й бе да води два разговора едновременно, дори и единият от тях да беше вътре в главата й.

— Не съм и очаквал да е лесно.

— Намерихте ли си приятели?

— Няколко.

— Смятахте ли Джоун за приятел? — Искаше й се въпросът да прозвучи небрежно, но гласът й се запъна на името на Джоун и го подчерта, откъсна го от останалата част на изречението и го запрати да рикошира в прозорците на колата.

— Да, смятах я — отвърна той, с очи приковани към пътя.

— Връзка ли имахте? — попита Бони, като захвърли предпазливостта на пословичния вятър. Какво, по дяволите, реши тя. Ако бе убил Джоун, ако възнамеряваше и нея да убие, по-добре беше да умре, като все пак разбере нещо.

— Не — отвърна той след кратко мълчание. — Не сме имали връзка.

— Щяхте ли да ми кажете и да бяхте имали?

— Вероятно не — отвърна той, игривата полуусмивка временно се появи отново.

— Какви точно бяха взаимоотношенията ви? — попита Бони, знаеше, че вече бе задавала този въпрос и преди, почуди се дали отново нямаше да й каже, че не е нейна работа.

— Бяхме приятели — каза той вместо това. — Сродни души, така да се каже.

— В какъв смисъл?

Той се замисли в продължение на няколко дълги секунди.

— Имахме една и съща вътрешна празнота, ако искате така го наречете — обясни той накрая, малко смутено. — И двамата бяхме преживели голяма трагедия. Това ни събра, даде ни нещо общо.

Бони подбра внимателно следващите си думи:

— Разбрах, че жена ви е умряла при злополука…

— При катастрофа, да — отвърна бързо Джош. — Тя и синът ми.

— Синът ви?

— Беше на две години.

— Господи, толкова съжалявам.

Джош кимна и стисна още по-здраво кормилото на колата, кокалчетата му побеляха от усилието.

— Беше зимно време. Пътищата бяха лоши. Колата й поднесла на някакъв скрит лед, плъзнала се в насрещното платно. Не е имало виновни. Чудо е наистина, че не са били убити повече хора.

— Било е толкова ужасно.

— Да, беше. — Последва продължителна пауза. — Така че, както виждате, разбирах нещо от мъката, която Джоун носеше в себе си през цялото време. Знаех какво значи да изгубиш дете. Знаех какво преживява.

— Когато бяхте заедно, за какво си говорехте? — попита Бони.

— За какво си говорят приятелите? — замисли се той. — Не знам. Каквото ни занимаваше най-много в момента, предполагам. Недвижимите имущества, преподаването, децата й, майка й…

— Майка й ли?

— Това изненадва ли ви?

— Какво ви е разказвала за майка си?

— Не много. Че имала проблеми с пиенето, че била в старчески дом.

— Знаели сте, че майката на Джоун е в старчески дом?

— Тайна ли е било?

— Посещавали ли сте я някога?

— Не. Защо да я посещавам?

Бони погледна през предното стъкло, съзнателно се опита да позадържи нещата. Разговорът се движеше прекалено бързо, имаше опасност да й се изплъзне. Трябваше й време да премисли всичко, което той бе казал, време да подреди мислите си. Даваше й прекалено много информация и то прекалено бързо. Защо ли, запита се тя, когато преди нямаше никакво желание да разговаря с нея?

— Ами Сам? — попита тя.

— Сам ли? Какво за него?

Не беше ли го питала вече за това?

— Доколкото знам, той е във вашия клас по рисуване.

Джош Фриймън кимна.

— Да.

— Добър ученик ли е?

— Много добър. Тих е, работи много, не контактува почти с никого.

— Говорил ли е изобщо с вас, след като Джоун беше убита?

— Не. Опитах се да поговоря с него веднъж, но той ясно ми даде да разбера, че това изобщо не го интересува.

Очите на Бони преминаха по неосветеното шосе, очакваше да види познатите улици отстрани — Дебеневето Драйв, Форест Лейн. Вместо това видя Еш стрийт и Стил Медоу Роуд.

— Къде отивате? — попита тя, прикована към седалката.

— Какво?

— Питам, къде отивате? Къде ме водите?

— Водя ви у дома. Къде си мислите, че ви водя?

— Това не е пътят към къщата ми — отвърна му тя, по-раншната й паника отново изплува. Подвоуми се дали да не отвори вратата на колата и да не се хвърли в движение навън.

— Казахте да завия на запад по Саут стрийт.

— Това не е запад — отвърна му тя. — Това е изток.

— Значи вероятно съм завил в погрешната посока — отвърна той небрежно. Очите й бясно оглеждаха пътя за други коли, други хора. Нямаше никой. Ако се опиташе да избяга, той щеше да я преследва. Колко ли щеше да мине преди ръцете му да се озоват върху устата й, задушавайки писъците й? — Ще ми кажете ли от какво се страхувате толкова? — попита той.

Очите на Бони продължаваха да оглеждат улицата отстрани.

— Кой казва, че се страхувам?

— Винаги ли реагирате толкова бурно, когато някой завие в погрешна посока?

Бони се извъртя и го погледна право в очите.

— Ти ли уби Джоун? — каза тя направо, като реши, че няма какво да губи.

— Какво?

— Чу ме.

— Сериозно ли говориш?

— Разбира се, че сериозно.

— Разбира се, че не съм я убил. Ти ли я уби?

— Какво?

— Чу ме.

— Сериозно ли говориш?

— Разбира се, че сериозно.

— Разбира се, че не съм я убила.

И изведнъж те се разсмяха. Започна като неочакван кикот и завърши като продължителен изблик на веселие. Сълзи се стичаха по лицето на Бони.

— Мисля, че това е най-побърканият разговор, който съм водил някога — заяви той.

— Иска ми се и аз да можех да кажа същото — отвърна му Бони, като си помисли, че си бе получила полагащия й се дял от нелепи разговори напоследък.

— Честно ли си мислиш, че може да съм убил Джоун?

— Вече не знам какво да мисля — призна си Бони. — Името ти беше в тефтерчето й с телефони, видях те на погребението й, не искаше да говориш с мен, съзнателно ме избягваше. Защо? Защо не искаше да разговаряш с мен?

— Бях уплашен — отвърна спокойно той, негов ред беше да гледа през предното стъкло. — Преместих се в друг град, за да се опитам да изградя живота си наново и първият човек, с когото истински се сприятелих, беше убит. И не само това, самият аз се оказах разпитван от полицията. Доста ужасна работа, дори и за човек от Ню Йорк.

— Какви точно въпроси ти задаваше полицията?

— Всъщност, въпросите им се отнасяха преди всичко до теб.

— До мен ли?

— Какви са впечатленията ми от теб, дали мисля, че си психически уравновесена, дали Джоун ми е споменавала някога, че се страхува от теб.

— Дали Джоун се страхува от мен ли?

— Дадоха ми ясно да разбера, че ти си главният заподозрян.

Бони се разсмя.

— Нищо чудно, че не си искал да разговаряш с мен.

— Беше доста изнервящо.

— И какво те накара да промениш мнението си?

— Ти — отвърна той, леката вълничка на усмивката му ставаше по-смела, заплашваше да остане за по-дълго. — Колкото повече си мислех за това, толкова по-нелепа ми се струваше идеята ти да застреляш някого, изглеждаше толкова уплашена и уязвима. Реших, че съм се държал глупаво и че Джоун сигурно доста би ми се разсърдила за това.

— Джоун ли? Какво искаш да кажеш?

— Тя те харесваше. Веднъж ми каза, че мисли, че при по-различни обстоятелства вие двете бихте могли да станете страхотни приятелки.

— Съмнявам се — отвърна Бони, почувства се неловко от подобна идея.

— Знаеш ли, че не сте чак толкова различни?

— Ние с Джоун изобщо не си приличахме — настоя Бони, доброто й настроение бързо се изпари, отново надвисна гаденето.

— Физически, не, но в други, по-съществени отношения…

— Никога не съм имала проблеми с алкохола.

— Нямах предвид пиенето на Джоун — отвърна той, когато Бони се размърда на мястото си. — По-скоро си мислех за честността й, за упорството, за чувството й за хумор.

— Джоун споменавала ли ти е някога нещо за дъщеря ми — попита Бони, променяйки темата.

— Само че е едно красиво малко момиченце.

— Нещо друго?

— Нищо друго не си спомням.

— Ами за брат ми?

— За брат ти ли?

— Ник Лонерган.

Той изглеждаше озадачен.

— Името нищо не ми говори. — Замълча, наклони глава към нея, привличайки насила с поглед очите й към неговите, подобно на бавен магнит. — За какво са всичките тези въпроси, Бони? От какво се страхуваш?

Бони си пое дълбоко въздух и бавно го изпусна, докато гледаше през леко запотилото се предно стъкло.

— Страхувам се, че който е убил Джоун, сега може да дебне мен и малкото ми момиченце. Страхувам се, че никой не вярва, че сме в опасност и че няма да повярват, докато не стане твърде късно. — Тя започна да плаче.

В следващия миг ръцете му се протегнаха и я привлякоха към него, притискаше я силно към гърдите си, докато тя хълцаше.

— Всичко е наред — казваше той, успокояваше я така, сякаш беше дете. — Поплачи си. Няма нищо. Няма нищо.

— Толкова ме е страх, че някой ще стори нещо лошо на детенцето ми — изхлипа тя — и не мога да направя нищо, за да му попреча. Толкова съм уморена, чувствам се толкова зле, а никога не съм се разболявала, дявол да го вземе. Никога не се разболявам.

— Никой няма да стори нищо на твоето малко момиченце — отвърна й Джош Фриймън, като я галеше непрекъснато с ръка по главата.

Тя погледна нагоре към него.

— Обещаваш ли? — попита Бони. Чувстваше се глупаво, но имаше нужда да чуе това от някого.

— Обещавам — каза той.

* * *

Когато зави по алеята пред къщата, сълзите й вече бяха изсъхнали.

— Съжалявам — прошепна тя. — Нямах никакво право да те товаря с това.

— Не съжалявай — отвърна й той. — Добре ли си вече?

Бони кимна. Колата на Род беше паркирана на алеята, но Сам още не се бе прибрал с червения мерцедес на Джоун.

— Мисля да си направя чаша чай и веднага да си легна.

— Звучи като добра идея.

Бони отвори вратата.

— Благодаря ти за разбирането — каза му искрено тя и слезе от колата. В същия миг външната врата на къщата се отвори и Род се появи на прага.

— Винаги съм на разположение.

Бони затвори вратата на колата и Джош излезе на заден от алеята.

В следващия миг Род вече беше до нея.

— Кой беше това? — попита той, като я прегърна и я целуна по бузата — Къде е колата ти?

— На училищния паркинг — отвърна му тя. — Не иска да запали. Джош ме докара до вкъщи.

— Джош ли?

— Джош Фриймън. Учителят по рисуване на Сам.

— Много мило от негова страна.

— Той е чудесен човек.

— Не беше ли на погребението на Джоун?

— Били са приятели — отвърна Бони, точно щеше да добави още нещо, когато Род я прекъсна.

— Бони, нали не си навираш носа където не ти е работа?

— Какво искаш да кажеш?

— Знаеш какво искам да кажа. Нека полицията да се оправя с убийството на Джоун, Бони. Ти си дилетант. Може да пострадаш. — Той я поведе към къщи.

— Джош не може да ми стори нищо — отвърна Бони, повече сама на себе си, отколкото на съпруга си, удивена от промяната в чувствата си. Преди по-малко от час се бе страхувала да не би да я убие. Сега бе убедена, че никога няма да й стори нещо. — Ти къде беше тази вечер? — попита тя, когато влязоха в кухнята. — Обадих се да видя дали не можеш да дойдеш да ме вземеш и Лорън ми каза, че си излязъл.

— Забравих нещо в студиото, което трябваше да довърша за утре и се наложи да се върна да го взема. Толкова се ядосах. Това беше последното, което ми трябваше.

— Труден ден, а?

— А има ли други? — Род махна няколко разпилели се кичура от челото на Бони. — Ами ти? Как се чувстваш?

— Не много добре.

— Иска ли ти се чаша чай?

— Четеш ми мислите.

— Нали за това съм тук. — Той се запъти право към чайника, напълни го с вода и го сложи на котлона. — Защо не се качиш и не си легнеш. Мога да ти го донеса, когато стане готов.

Бони му се усмихна с благодарност и се заизкачва бавно по стълбите, умората натежаваше на краката й като тежки гири. Тя стигна до горната площадка и автоматично се запъти към стаята на Аманда.

— Сладкото ми ангелче — прошепна над леглото на дъщеря си, докато се взираше в спящото лице на детето. Още веднъж остана смаяна колко много прилича на по-голямата си сестра. Почуди се дали Лорън някога си е лягала здраво стиснала Биг Бърд в ръце, дали е отказвала да даде любимото си одеяло за пране, да не би да се изпере и „хубавата миризма“, дали някога е падала от колелото си на три колела и си е срязвала бузата. Бони се наведе и залепи нежна целувка върху малкия белег на Аманда, като внимаваше да не я събуди. — Обичам те — прошепна тя.

Аз те обичам повече, чу как мълчаливо извика Аманда след нея, докато прекосяваше коридора. Вратата на стаята на Лорън беше затворена, въпреки че лампата още светеше. Бони тихичко почука.

— Кой е? — извика Лорън отвътре.

— Бони — отвърна й Бони, като се поколеба да отвори вратата без разрешение. — Мога ли да вляза?

— Да — отвърна Лорън и Бони отвори вратата. Лорън седеше в леглото си, учебниците й бяха разстлани около нея.

— Как се чувстваш? — попита Бони.

— Добре, мисля. Надявам се. Доповръща ми се от това да ми се повръща.

— Знам какво имаш предвид. Как мина празненството в събота вечер? Нямахме възможност изобщо да поговорим за него.

— Беше страхотно — отвърна Лорън, лицето й се изпълни с оживление. — Трябваше да видиш Марла. Носеше черна рокля, дълга чак до петите. Изглеждаше поразително. Каза да ти предам, че съжалява, задето не си могла да отидеш.

— Не се съмнявам.

— Мисля, че си пада по татко — каза Лорън.

— Наистина ли?

— Цяла вечер се въртеше около него. Всеки път щом той кажеше нещо, тя се кикотеше, дори и да не беше смешно. Беше доста гадничко.

Бони се разсмя, въпреки че образът на хихикащата се Марла, в рокля, дълга чак до петите, обикаляща около съпруга й, не беше точно онова, което би искала да запази на видно място в съзнанието си.

— Но ти прекара добре, нали?

— Страхотно.

— Радвам се. — Бони се обърна да се ходи.

— Бони…

— Да?

— Може ли да поговоря с теб за минутка?

Бони застана отстрани до леглото на Лорън.

— Разбира се.

— Искам да те попитам нещо.

— Добре.

— Интимно е.

— Добре — отвърна Бони. Наистина ли искаше да го чуе?

— Става въпрос за вас с баща ми.

— Какво за нас?

Настъпи дълга пауза.

— Видях ви миналата седмица.

— Видяла си ни…?

— В леглото.

О, господи, простена без глас Бони.

— Не исках. Беше, когато…

— Знам кога е било — отвърна бързо Бони, бутна няколко от учебниците встрани и седна на края на леглото. — Какво точно искаш да ме питаш?

— Ръцете ти бяха вързани — отвърна Лорън след още една продължителна пауза, думите й увиснаха в застоялия въздух между тях. Тя поклати глава, явно не можеше да улови мислите, които се въртяха в главата й.

— Това те е притеснило — заяви Бони.

Лорън кимна.

Мен също, помисли си Бони.

— Любехме се — отвърна вместо това тя. — Просто си помислихме, че може да е забавно да опитаме нещо ново. — Какво друго можеше да каже?

— И беше ли? — попита Лорън.

— Беше интересно — отвърна й искрено Бони, като се опита да си се представи как води същия този разговор с майка си. Невъзможно беше. Майка й дори никога не бе споменавала думичката секс. Тя беше научила повечето неприятни подробности от по-малкия си брат.

— Благодаря ти — отвърна тихо Лорън.

— За какво?

— За това, че беше искрена. Никога не бих могла да разговарям с майка си за тези неща — отвърна тя, сякаш бе надникнала в най-съкровените мисли на Бони.

— Така ли?

— Не ме разбирай погрешно — побърза да каже Лорън, вече отбранително. — Тя беше страхотна. Майка ми беше страхотна. Просто имаше някои неща, за които не й беше удобно да говори.

— Надявам се, знаеш, че с мен можеш да си говориш за всичко — отвърна й Бони. — Може невинаги да разполагам с отговор, но винаги с най-голямо желание съм готова да изслушам въпросите.

Лорън сведе поглед към леглото, сякаш търсеше един от учебниците.

— Имам контролно по география в петък — каза тя.

— Е, тук, страхувам се, вече не мога да ти помогна — отвърна й Бони и се разсмя. — Бях кръгла нула по география. Провалях се на всяко контролно.

Лорън също се разсмя.

— Значи има надежда за мен.

— Определено има надежда за теб — отвърна й Бони, като я потупа по ръката. И за нас, добави мълчаливо тя, като чу стъпките на Род по стълбите. Всичко щеше да се оправи.

* * *

— Няма ли да си лягаш? — попита Бони, когато Род взе вече празната чаша от ръцете й.

— Имам още малко работа — отвърна й той. — Ще се кача веднага, щом успея да свърша. — Той я целуна по челото и излезе от стаята.

Бони седна в леглото си и разсеяно загледа литографията на Салвадор Дали на стената — безликата му плешива жена, скицирана в синьо.

— Тя изглежда добре в сравнение с мен — отвърна Бони, като стана от леглото и се запъти към банята, където си изми лицето и зъбите, като изжабурка устата си в продължение на няколко секунди и после изплю водата в мивката.

Мивката се изпълни с кръв.

Бони се дръпна назад.

— Господи!

Тя пое още една глътка вода, изжабурка я и я изплю в мивката. Още кръв. Веднага щом се почувстваше по-добре, трябваше да си купи нова четка за зъби. Влакънцата на тази явно бяха прекалено твърди.

И докато беше навън да си купи четка, можеше просто да се отбие и да си направи косата. Определено имаше нужда от нещо. Косата й никога преди не бе ставала толкова суха и безжизнена. Несъмнено изглеждам доста зле, помисли си тя, като се взираше в отражението си.

Жената в огледалото мълчаливо се вгледа в нея, тънка струйка кръв се стичаше от устата й по брадичката.

Двайсет и първа глава

На следващата сутрин Бони извика монтьор да погледне колата й. Младият мъж — бялата пластинка на сивата му риза го идентифицираше като Гери — оглежда в продължение на няколко минути под капака на колата, въртя различни копчета и провери всевъзможни жички и клапани.

— За мен всичко изглежда наред — отвърна й той, тъмната кестенява коса бе прибрана на конска опашка, която стигаше до средата на гърба му. — Казвате, че не искала да запали, така ли?

Бони кимна и пусна ключовете на колата в разтворената длан на Гери, когато той седна на седалката зад волана. Видя как пъха ключа в стартера, после бавно го врътва надясно. Колата веднага запали.

Бони удивено поклати глава, внимаваше да не я клати нито прекалено дълго, нито прекалено силно. Продължаваше да й се гади, беше прекарала по-голямата част от нощта, като се хвърляше и въртеше в леглото, без да успее да си намери удобно място. Болеше я дори когато се обръщаше. В резултат на това през остатъка от нощта бе лежала по гръб в очакване на утрото. Сутринта Сам я докара до училище. Когато го попита къде е ходил снощи, той просто й отвърна: „Навън“.

— Нищо не разбирам — каза Бони на монтьора. — Снощи опитах поне пет-шест пъти. Не искаше да запали.

— Може да сте задавили двигателя.

— Изобщо не запали. Беше напълно изгаснала.

— Е, сега пали и работи нормално — отвърна й Гери, като изгаси двигателя, после веднага, за доказателство, го запали отново. — Въпреки че, ако искате, можете да я вкарате в гаража, за да я проверим изцяло. Но ми изглежда, че си работи добре. — Отново изгаси двигателя, след което излезе от колата. — Как предпочитате да платите? — попита той.

След като Гери си тръгна, Бони се загледа в белия си каприс, като се опита да си спомни какво точно й се бе случило снощи. Беше казала довиждане на Морийн Темпълтън, беше се качила в колата си, на няколко пъти подред се бе опитала да я запали, но нищо не беше излязло. Спомни си как бясно натискаше с крак газта. Възможно ли бе наистина да е задавила двигателя?

— Проблеми с колата, а? — попита познат глас, идващ точно зад гърба й.

Не трябваше да се обръща, за да разбере кой е. Дори и нищо да не бе казал, миризмата му щеше да го издаде. Дали изобщо не си сменяше нито пък переше дрехите, или толкова рано сутринта вече бе пушил дрога? Кафе и свита саморъчно цигара — нещо, с което да започнеш деня.

— Изглежда вече всичко е наред — отвърна Бони, като се извъртя и примижа на слънцето. Лицето на момчето бе полускрито от несресаната му коса. Въпреки че оцветената в мораво подутина отстрани на брадичката му се виждаше ясно.

— Какво е станало с лицето ти? — попита тя, ръката й автоматично се протегна към него.

Той се сепна и се отдръпна.

— Блъснах се в една стена — отвърна, после се изсмя кухо.

— Изглежда повече така, сякаш си се блъснал в нечий юмрук.

Хейз вдигна едната си татуирана ръка и я доближи до брадичката си.

— Да, крошето на стария все още си го бива.

Устата на Бони се отвори сащисано.

— Дядо ти те е ударил?!

— Госпожо Уилър — отвърна Хейз, — направете ми една услуга. Недейте да тревожите повече баба ми и дядо ми. На тях не им е приятно да им се обаждат от училище.

— Не мога да повярвам.

— Светът навън е жесток, госпожо Уилър — отвърна Хейз, като се поклащаше на токовете на ботушите си. — Никога не знаеш дали някой не те дебне, за да ти размаже физиономията… или да разкачи акумулатора на колата ти, така че да не може да запали…

— Какво?

— … или да изсипе кофа кръв върху едно сладко, малко хлапе…

— Господи! — Бони почувства, че краката й се огъват под нея. — Искаш да кажеш…

— … или дори да те застреля право в сърцето — довърши той предизвикателно. — Полицията се отби до нас, както знаете. — Той разтърка челюстта си. — На дядо ми и това посещение не му се понрави много. — Той се разсмя. — Зададоха цял куп въпроси, дали не знам нещо за случилото се с майката на Сам или вашето малко момиченце. Как й беше името? Аманда? Да, наистина сладко хлапе. Жалко ще е, ако нещо й се случи. На ваше място щях постоянно да я държа под око. Е, трябва да тръгвам. Не искам да закъснявам за първия си час.

Бони го наблюдаваше как се отдалечава, беше прекалено шокирана, за да проговори. Искаше й се да го настигне, да го повали на земята, да го притисне здраво, да удря лицето му с юмруци — ако се наложи — за да изтръгне от него отговорите, от които толкова се нуждаеше. Само дето дядо му вече го беше направил.

Чудно ли беше тогава, че момчето е такова? Наистина ли я изненадваше, че се нуждаеше от наркотик, за да изкара деня? Но можеше ли да го съжалява след всичко, което току-що й бе намекнал? Господи, това момче беше идвало в дома й преди по-малко от седмица; беше седяло на масата заедно със семейството й и бе яло от храната й. Наистина ли сега й казваше, че то е повредило колата й, че то е изпразнило кофа кръв върху главата на дъщеря й, че то е хладнокръвният убиец?

Бони погледна към училището, видя как постоянен поток от ученици се нижат един подир друг през вратата, забързани да влязат вътре преди звънеца. Хейз щеше да я чака най-отзад, краката му нагло проснати пред него. При тази мисъл тя залитна назад към вратата на колата си. В следващия миг вече беше вътре, излизаше от паркинга и се насочваше към Нютън.

* * *

— Какво точно ви е казал той за дъщеря ми? — попита рязко Бони, като едва даде на капитан Махони време да се надигне от стола си.

— Задръжте за минутка, госпожо Уилър — отвърна капитанът, докато загащваше бялата риза в кафявите си панталони и заглаждаше вратовръзката на кафяви и златисти райета, преди да застане пред бюрото си. — Виждам, че сте разстроена…

— Кажете ми какво ви е казал Харолд Глисън за дъщеря ми — повтори Бони и направи опит да се успокои, поемайки си дълбоко въздух.

— Каза, че не знае за какво говорим — отвърна й капитан Махони.

— Имаше ли алиби за времето, когато бе нападната дъщеря ми?

— Твърдеше, че е бил на път за вкъщи от училище.

— Може ли да го докаже?

— Ние не можем да докажем, че не е бил — отвърна капитан Махони.

— Значи, така. Той казва, че не го е направил и вие казвате добре, а?

— Нямаме никакви доказателства да е направил нещо лошо, госпожо Уилър. Дъщеря ви не можа да ни даде никакво описание…

— Дъщеря ми е на три години.

— … и ние не можем просто да арестуваме някого, защото се е държал предизвикателно — допълни капитан Махони. — Би трябвало да го знаете.

Бони не обърна внимание на заключението. Наистина ли продължаваше да я смята за главната заподозряна в убийството на Джоун?

— Ами Джоун? — попита тя. — Има ли алиби за времето, когато Джоун е била убита? И тогава ли е бил на път за вкъщи от училище?

— Било е ден за П. У. — напомни й многозначително капитан Махони. — Твърди, че е бил с доведения ви син.

Въздухът болезнено забръмча в ушите на Бони, като машинка на зъболекар.

— Доведеният ви син също твърди, че са били заедно. Казват, че просто са се размотавали, не били правили нищо конкретно и не знаят дали някой ги е видял заедно, или не. Смятате ли, че може да лъжат?

— Мисля, че Хейз може и да лъже, да.

— А доведеният ви син?

— Сигурна съм, че доведеният ми син няма нищо общо със смъртта на майка си — отвърна Бони и се протегна към облегалката на стоящия наблизо стол, за да се подпре.

— Така ли?

Мълчание. Още бръмчене, машинката се приближаваше по-близо, дълбаеше по-навътре.

— Много ли ще ви затрудня, ако ви помоля за чаша вода? — попита Бони.

Капитан Махони излезе от стаята и няколко секунди по-късно се върна с хартиена чаша, пълна със студена вода.

— Добре ли сте? — попита той, докато Бони отпиваше по малко от съдържанието на чашата. — Имате болнав вид.

— Заради косата е — отвърна троснато Бони, въпреки че не бе съвсем сигурна дали троснатият й отговор е насочен повече към капитан Махони, или към нея самата. — Може би, ако престанете да се занимавате със семейството ми и насочите разследването в друга посока, ще имате повече шансове да откриете убиеца на Джоун — отвърна му тя. — Трябва да тръгвам. Съжалявам, ако съм ви отнела от времето.

— Винаги е интересно да си поговори човек с вас — извика той след нея. — Ще ви държим в течение.

* * *

— Какво мога да направя за вас? — питаше я младата жена с ножица в ръка.

Бони седеше на бръснарския стол и се вглеждаше в отражението си в дългото огледало, което минаваше по протежение на целия фризьорски салон в центъра на града. Зад нея стоеше висока млада жена с голяма зелена филцова шапка, която напълно прикриваше факта, има ли или не изобщо коса на главата си. Лош знак за фризьорски салон, помисли си Бони, после си спомни, че според Даяна, Роузи е най-добрата фризьорка в цял Бостън. Разбира се, тя винаги прави чудеса с косата на Даяна, помисли си Бони, като реши, че не би могла да изглежда по-лошо от сега.

— Имам нужда от нещо ново. — Бони подръпна краищата на косата си.

— Много е суха — отбеляза Роузи, като намачка шепа от косата й в дланта си. Бони си помисли, че ще се начупи на парченца в ръката й. — Може би трябва да я пообработим малко. Бързате ли?

— Денят е мой — отвърна й Бони, като се почуди от какъв зор се бе домъкнала тук. Беше се обадила в училище, беше им казала, че не се чувства добре и мисли, че е по-добре да не заразява и учениците, а сега се намираше в центъра на Бостън и стоеше от вътрешната страна на витрината на фризьорския салон на Роузи, готвейки се да подложи косата си на „обработка“ и подстригване. Ами ако някой я видеше?

— Мисля, че й трябва терапия и едно хубаво подстригване — каза Роузи. — А вие как мислите?

— Оставям се в ръцете ви — отвърна й Бони. — Правете както сметнете за най-добре.

— Обичам когато ми казват така — отвърна Роузи.

* * *

— Чудех се, дали не мога да видя доктор Грийнспун — каза Бони, като се обърна към стената над добре фризираните глави на Ерика Макбейн и Хиасинт Джонсън. — Знам, че нямам записан час, но наистина е много важно.

— Съжалявам — отвърна Хиасинт Джонсън, като успя да прозвучи така, сякаш наистина го мислеше. — Докторът днес не е на работа.

— По дяволите — промърмори Бони по-високо, отколкото бе възнамерявала. — Наистина трябва да го видя. — Вижте ме, искаше й се да изкрещи. Вижте какво направих с косата си. Не можете ли да видите, че съм една болна жена, която трябва да се прегледа възможно най-бързо?

— Имаме отказ за следващата сряда в десет часа, ако искате тогава.

— Не, прекалено късно е.

— Страхувам се, че нямаме нищо друго преди това.

— Добре — отвърна Бони. — Всъщност, не се нуждая от лекар. Беше просто моментно хрумване.

Моментно хрумване ли, почуди се тя. Беше стояла пред кабинета на доктор Грийнспун повече от два часа, като се чудеше дали да влезе, или не. Можеше ли това да се смята за моментно хрумване? И как можа да каже, че няма нужда от лекар? Беше се побъркала, за бога! Можеха да я освидетелстват. Ето какво беше направила днес, например. Беше изфучала от училищния паркинг; без изобщо да се замисли бе връхлетяла в полицейския участък в Нютън, за да доизтормози капитан Махони и после бе слязла в Бостън за да бъде косата й накълцана от Роузи Косачката. Как бе могла да разреши на тази побъркана жена с шапка на главата да прави каквото си иска с косата й? За бога, сега изглеждаше още по-лошо отпреди! Поне когато косата й беше по-дълга, можеше да я дърпа назад или обръща напред. Как можеше да направи каквото и да е сега с два сантиметра коса? Нима никой не беше казвал на Роузи, че грънча вече не е на мода? Не знаеше ли, че на трийсет и пет си прекалено стар, за да се правиш на ексцентричен? Какво щеше да каже Род, когато я видеше?

Щеше да й каже, че е луда, реши тя. И щеше да е прав. Тя си беше луда. Точно затова и бе дошла право тук от фризьорския салон, затова беше паркирала навън и бе стояла в продължение на два дълги часа, докато се опитваше да събере смелост да влезе вътре. Беше луда за връзване, както би казал Род. Не беше ли използвал точно тези думи, за да опише бившата си съпруга на полицията? Е, сега вече можеше да го каже и за двете. И двете му жени бяха луди за връзване. Още нещо общо помежду им.

Тя се бе побъркала и сама се разболяваше, опита се да се убеди Бони. Беше съвсем просто. Не можеше да се справи с всичките промени в живота си и това беше начинът, по който тялото й казваше, че се нуждае от помощ. Психосоматичен грип. А лекарството струваше само двеста долара на час.

— Мисля, че ще взема онзи час, нали може — каза Бони.

Хиасинт Джонсън спокойно записа нещо на едно малко картонче, сякаш беше свикнала с промяната в настроенията на пациентите и го подаде през бюрото на Бони.

— Следващата сряда, десет часа сутринта — повтори тя. — Ще се видим тогава.

* * *

— Не виждам името ви в списъка за посетители, госпожо Уилър — казваше възрастният портиер на пропуска, уморените му кафяви очи внимателно търсеха името й на поставката с листове.

— Съпругът ми не знае, че съм тук — отвърна Бони. — Мислех да го изненадам. — Изненада е точната дума, помисли си тя, ръцете й опипаха каквото беше останало от косата й и се опитаха да я бухнат, да й придадат по-голям обем.

— Страхувам се, че ще трябва да се обадя.

— Добре.

— Не ми е приятно, че не мога да ви пусна — извини се възрастният мъж. — Но много държат да се спазват разпоредбите.

— Разбирам.

— Мога да си загубя работата, ако просто ви оставя да влезете.

— Ще кажа на съпруга си колко добре се справяте.

Портиерът се усмихна и вдигна телефона, който стоеше върху високото гише, точно до вратата на студиото.

— За малко да не ви позная — продължи той. — Променили сте прическата си.

— Харесва ли ви? — попита Бони с надежда, не беше сигурна дали ще може да понесе едно откровено мнение.

— Различна е.

— Мислех си, че късата коса може да е хубава промяна.

— Късичка е.

О, господи, помисли си Бони. Сигурно наистина изглеждаше ужасно, след като дори възрастният портиер не можеше да измисли някакъв комплимент. Не ставай глупава, каза си тя в следващия миг. Той едва ли може да оцени високата мода. Дори и да не харесва прическата ти, останалите могат да я намерят за интересна. Освен това, е само коса. Ще поникне.

Ще й трябват две години, за да порасне пак толкова, осъзна тя, като потърси опора в гишето, докато наблюдаваше как портиерът затваря телефона.

— Веднага ще изпратят някой да ви вземе — каза й той.

— Благодаря ви. — Бони се огледа наоколо из черното мраморно фоайе на небостъргача в центъра на града, само на няколко пресечки от модната Нюбъри стрийт. Може би след като свършеше тук, щеше да отиде по магазините, щеше да си купи нови дрехи, които да отиват на новата й прическа. Може би дори щеше да помоли Даяна да я придружи. Кантората й се намираше някъде наблизо. Можеха да отидат по магазините, да пият по кафе, да побъбрят, всичко, което обикновено правеха момичетата. Захар, подправки и всичко най-хубаво. Ето от какво се правят малките момиченца.

Какво правеше тя тук? Защо бе решила да прекъсне съпруга си по средата на следобеда, точно когато той като луд се опитваше да се подготви за Маями? Ако имаше малко мозък, щеше да си тръгне сега, просто да се завърти на токовете си и да излезе от сградата, да каже на портиера, че е сгрешила, че не е искала да обезпокои никого, много поздрави на жена ви и децата…

— Бони, Бони, това ти ли си? — гласът на Марла преряза черния мрамор, както електрически трион — стъкло, парчетата се разхвърчаха навсякъде. Тя закрачи към Бони, стройното й тяло бе обгърнато от яркорозова рокля, пшениченорусата й коса представляваше водопад от къдри, спускащи се до раменете.

Ръката на Бони веднага се вдигна към главата и притеснено придърпа няколко кичура около ушите й.

— Не трябваше да излизаш — започна тя.

— Разбрах, че си тук и понеже спряхме за малко да записваме…

— О, господи, вие записвате. Бях забравила.

— Няма нищо. — Ръката на Марла вече беше на лакътя й и я дърпаше към коридора вдясно. — За мен винаги е удоволствие да те видя. Направила ли си нещо с косата си?

— Имах нужда от промяна — отвърна Бони.

— Постигнала си я — отвърна й Марла, като отвори вратата с табелка „СТУДИО“. Те продължиха надолу по тесния, зле осветен коридор.

— Наистина съжалявам, че ви обезпокоих…

— Глупости. Никого не си обезпокоила. Не мисля, че си идвала, откакто променихме декора.

— Не, отдавна не съм идвала.

Няколко привлекателни млади жени с къси поли минаха покрай тях, като кимнаха към Марла.

— Новият декор е страхотно подобрение — казваше Марла. — Идея на Род, разбира се. Той се освободи от всичкото това сиво и зелено и ги замени с прасковенорозово и червеникаво, което, разбира се, е много по-хубаво и много по-женствено, не мислиш ли?

Бони не каза нищо, тъй като разбра, че от нея изобщо не се очаква отговор.

— Не мога да ти опиша какво удоволствие е да се работи със съпруга ти. Да ти кажа, имала съм и други режисьори преди и казвам ти: има режисьори и режисьори. Всеки може да насочи камерата в правилната посока и да казва на хората къде да седнат, но само един добър режисьор знае какво кара хората да работят и как да направи така, че всичко да върви гладко. А съпругът ти е върхът. Просто върхът — каза тя почти с копнеж, докато превеждаше Бони през една врата, обозначена като „ГРИМЬОРНА“ и друга, наречена „ЗЕЛЕНА СТАЯ“, въпреки че стените бяха розови.

— Гостите ни чакат тук — сподели Марла с тих глас. — Наистина е много забавно колко нервни стават. Нямаш ли часове днес? — продължи тя на един дъх.

— Свършихме по-рано — отвърна й Бони, като си помисли, че това си беше вярно. Беше свършила рано. Много рано.

— Студиото е тук. — Марла преведе Бони през още една тежка сива врата и изведнъж се озоваха в притъмнения свят на камери и монитори, където дебели кабели се простираха като пълзящи лиани по пода и висяха като екзотични растения от тавана. Публиката — около триста души, повечето жени — с очи, приковани към прасковенорозовото канапе и синкавия въртящ се стол на осветения подиум в единия край на студиото. Имаше изкуствени палми в саксии и вази, пълни със свежи цветя на стратегическите места в отрязъка от всекидневна. На задната стена висеше голямо модернистично текстилно пано в нюанси на розово, бледомораво и бежово. Марла беше права — разликата с предишния декор беше огромна. Род имаше набито око за тези неща.

— Защо не седнеш ей там? — предложи Марла, като удостои една прехласната обожателка на първия ред с широка усмивка. — Така, ако имаш някакви въпроси към някои от нашите гости, ще можеш да ги зададеш и аз лесно ще мога да стигна до теб.

— Не искам да задавам никакви въпроси — отвърна Бони.

— Човек никога не знае — отвърна й Марла. — Може и да решиш. Днес шоуто ни е много интересно.

— Сигурна съм, че е така, но аз просто искам да се видя с Род за няколко минути. Наистина нямам време да гледам целия запис.

— Остава само половин час. Освен това, така и така Род няма да може да ти обърне внимание преди края на записа. Той е в режисьорската кабина. — Марла посочи към стъклената кабина високо над главите им, в дъното на студиото. — Така че, защо просто не седнеш и не се настаниш удобно, облегни се спокойно и се наслаждавай на шоуто. — Тя почти натика Бони в един стол на втория ред. — Ще кажа на оператора на всяка цена да те снима.

— Моля те, не го прави. — Ръката на Бони мигновено се стрелна към главата й.

— Не ставай глупава и не бъди срамежлива. — Марла вече се отдалечаваше от нея. — И помни, викни високо, ако искаш да зададеш въпрос на някой от гостите ни.

— Дори не знам на каква тема ще е предаването ви — възпротиви се неуверено Бони, беше благодарна, че е седнала.

— О, не ти ли казах? За извънбрачните връзки е. — Тя се усмихна, като разкри идеално облицованите си зъби. — Нарекохме го: „Съпруги, които се застояват прекалено дълго“. Ще се видим по-късно. Приятно гледане.

* * *

— Тя има връзка със съпруга ми — казваше Бони, докато, подобно лъв в клетка, се разхождаше напред-назад пред бюрото на Даяна.

— Бони, успокой се.

— Не се опитвай да ми разправяш, че съм си го въобразила.

— Не се опитвам да ти разправям нищо — отвърна Даяна. — Просто се опитвам да разбера какво се е случило.

Бони се запъти към високия от земята до тавана прозорец на модерната сграда с офиси и погледна към улицата, някакви си двайсетина етажа по-надолу. Зави й се свят и тя веднага се дръпна назад, като се цапардоса в острия ръб на зеленото мраморно бюро на Даяна.

— Защо не седнеш? — предложи Даяна и посочи двете кресла на зелени райета от другата страна на бюрото й.

— Не искам да седя — отсече Бони. — Уморих се да седя. Цял ден седях. — Първо си представи седалката на колата си, после бръснарския стол в салона на Роузи, после мекото виненочервено кресло в затъмненото студио. — „Съпруги, които се застояват прекалено дълго“, така го е нарекла — изсъска Бони. — Можеш ли да си представиш? Имаше нахалството да ми го каже в очите.

— Бони — напомни й Даяна, — това е името на шоуто. Какво друго е можела да ти каже? Не го е направила заради теб. Нямало е как да знае, че ще се отбиеш.

— Става въпрос за начина, по който го каза — отвърна й Бони. — Намекът беше прекалено явен, за да не го разбера. Тя намекваше, че аз съм една от тези съпруги. Ти не беше там. Не си я чула.

Даяна стана от черния си кожен стол с висока облегалка и заобиколи, като се облегна отпред на бюрото си.

— Добре, нека да видим дали съм разбрала правилно — започна тя с неизменния за адвокатите маниер, придърпвайки сакото на жълтеникавия си костюм. — Имала си спречкване с един от учениците си, така че си решила да се чупиш от училище и да си направиш косата…

— Знам, че е ужасна…

— Не е най-хубавата прическа, която можеше да си избереш — съгласи се Даяна, — но не това е важното.

— Не съм сигурна, че изобщо знам кое е важното — отвърна Бони.

— Именно това е важното — заяви Даяна, като се хвана за думите на Бони. — Винаги си знаела кое е важното. Никога не си правила нещо, преди хубаво да го обмислиш предварително. Изведнъж обаче се измъкваш от училище, подстригваш си косата и се изтърсваш без да се обадиш в студиото на Род. Защо? Какво става?

— Мъжът ми си има любовница — настоя Бони. — Това става.

— Марла Брензей? Не мога да повярвам. Дори и у Род има капка здрав разум.

— Знам, че на пръв поглед звучи абсурдно, но така всичко си идва на мястото.

— Кое си идва на мястото?

— Род от доста време работи до много късно. Излиза рано сутрин и не се прибира до късно вечерта. Понякога дори излиза пак, след като се е прибрал. — Тя си спомни за снощи.

— Подготвя се за важна конференция в Маями. Не заминава ли след няколко дни?

— С Марла — напомни й Бони.

— Тя му е шеф.

— Тя има големи цици.

— Моля?

— Спомняш ли си еротичното бельо, което открих в чекмеджето на Род, нещата, които реших, че са за мен, само че сутиенът беше прекалено голям?

— Бони, това едва ли означава…

— Бил е за Марла, затова. Не за мен. Даяна, не си въобразявам. Спомняш ли си, че ти казах, че Каролайн Госет твърдеше, че Род непрекъснато мамел Джоун.

— Ти не си Джоун.

— Аз съм негова жена. Все същото.

— Не съвсем. Джоун случайно е мъртва.

Настъпи рязко мълчание.

— Е, това едва ли е най-умното, което някога съм казвала — промълви Даяна, като невярващо поклати глава. — Ще му кажеш ли?

— Значи ми вярваш?

Даяна повдигна рамене.

— Не знам — отвърна тя. — Нямаш солидни доказателства.

— Престани да бъдеш адвокат за няколко минути и просто ми бъди приятелка.

— Една приятелка би ли ти казала, че мисли, че мъжа ти си има любовница?

Бони се отпусна в едно от креслата, усети го доста грапаво под голия си врат.

— Не знам. Вече не знам какво да мисля. Толкова съм уморена. Непрекъснато ми е лошо.

— Добре, ето съвета ми — отвърна й Даяна, като клекна до нея и постави ръце върху тези на приятелката си. — Засега не прави нищо. Изчакай, докато Род се върне от Маями. Да се надяваме, че дотогава ще се чувстваш по-добре, ще мислиш по-ясно, косата ти ще порасне…

Бони опита да се засмее и откри, че вместо това плаче.

— Извинявай.

— За какво?

— За това, че се държа като пълен кретен, че нахлух в кантората ти посред приемния ти час…

— Не трябва да се извиняваш.

— Просто не знам какво да правя.

— Иди си у дома и си легни — каза й Даяна. — Наистина не изглеждаш добре и не е само косата. Може би трябва да идеш на лекар.

— Добре съм — настоя Бони и стана от стола.

— Ще можеш ли да караш до вкъщи?

Бони кимна.

— Ще ти се обадя по-късно — обеща тя.

Двайсет и втора глава

В събота Род си събираше багажа, за да замине за Маями.

— Не виждам как бих могъл да те оставя, след като се чувстваш така — казваше той, при все че натъпкваше несесера с тоалетните принадлежности в куфара си.

— Ще се оправя — отвърна му Бони, седнала на крайчеца на леглото, като се опитваше да си придаде възможно най-бодър вид.

— Не изглеждаш никак добре.

— Заради косата е.

— Каква коса? — пошегува се той. — Тя има повече коса от теб. — Погледът му се отправи към литографията на Дали на стената. Безликата плешива жена, скицирана в синьо погледна безизразно към Бони.

— Мислех да си купя перука — каза му Бони.

— Направи ми една услуга, Бони. Недей да правиш нищо. — Той спря да опакова и седна до нея. — Виж, това е лудост, заминаването ми точно сега. Не си във форма да се грижиш за децата сама. Ами ако Лорън отново се разболее? Или Аманда?

— Ще се оправят. Ще се оправим — настоя Бони.

— Защо не се обадя на Марла и не й кажа, че няма да ида до понеделник? И без това конференцията няма да започне дотогава. Нищо няма да пропусна.

— Каза, че трябва да заминеш по-рано, за да подготвиш нещата…

— Ще се оправят и без мен.

— Не могат. — Бони се изправи, сгъна последната риза и я сложи в куфара, с това разговорът сякаш приключи. — Хайде, Род, само ще ме накараш да се чувствам виновна, ако не отидеш.

Той отвори уста да възрази, после се отказа.

— Добре, но имаш телефона на хотела. Ако се случи нещо и искаш да се върна, веднага ми се обади.

— Нищо няма да се случи.

— И ако до понеделник не се почувстваш по-добре, искам да отидеш на лекар.

— Вече си записах час — отвърна му Бони, като си помисли, че доктор Грийнспун едва ли е точно лекарят, който Род имаше предвид.

— Добре, вече започваш да проявяваш малко здрав разум. — Той се огледа из стаята. — Дали взех всичко?

— Банският ти?

— Няма да имам време да плувам — отвърна й той, като я целуна по връхчето на носа.

— Кога ще дойде лимузината?

Род си погледна часовника.

— След десет минути. Сигурна ли си, че ще се оправиш?

— Сигурна съм.

Той затвори куфара си, дръпна ципа и го вдигна от леглото.

— Къде са децата?

— Лорън чете приказка на Аманда в стаята й. Сам е у Даяна.

Род се сепна.

— Какво прави там?

— Явно Даяна му е намерила цял куп неща за поправяне. Плаща му десет долара на час.

— Тази жена има повече пари, отколкото мозък в главата си — отвърна Род презрително, като понесе куфара си към вратата. — Аманда? — провикна се той. — Лорън? Къде са моите момичета? Елате да кажете довиждане на татко.

Не отивай, искаше й се да му каже, докато го гледаше как прегръща дъщерите си. Остани да се грижиш за нас. Нека някой друг да отиде във Флорида. Нека някой друг да прави компания на Марла. Остани тук при нас, където ти е мястото. Спи до мен в нашето легло. Не се пъхай в леглото на една жена, която презирам. Не забравяй колко ни е хубаво заедно.

Бони въздъхна, но не каза нищо. Как би могъл да помни колко им е хубаво заедно, след като за последен път се бяха любили същата онази ужасна вечер, когато на Лорън й бе прилошало? Оттогава той или се прибираше прекалено късно от работа, или пък на нея й беше прекалено зле. Снощи се бе надявала, че ще може да събере необходимата енергия, но в края на краищата гаденето бе надделяло над желанието. Идеята за правене на любов й бе изглеждала толкова привлекателна, колкото и да пробяга Бостънския маратон.

А сега Род заминаваше за цяла седмица сред палмите на Флорида в компанията на една жена, която вероятно му беше любовница и тя не само не го молеше да не отива, но дори настояваше да го направи. Беше му казала, че ще се чувства виновна, ако не замине.

Ти си добро момиче, чу тя майка си да й казва.

Не, не добро, помисли си Бони, когато Род я притисна в прегръдката си, заедно с другите две момичета, а глупаво. Тя беше глупава, щом позволяваше на съпруга си да отиде в Маями с Марла. И въпреки това, реално погледнато, какъв друг шанс имаше? Как можеше да го задържи, ако той наистина искаше да отиде? В най-добрия случай, просто щеше да отложи неизбежното.

— Ще се грижиш ли добре за майка ти? — попита Род Аманда.

— На мама й е лошо — каза Аманда със сериозно лице.

— Да, лошо й е. Така че ти трябва да бъдеш много добро момиче и да правиш само онова, което тя ти казва.

— Добре.

— И аз ще помагам — каза Лорън. — Мога да заведа Аманда в парка по-късно, ако иска.

— В парка? — Аманда започна да подскача нагоре-надолу.

— По-късно — уточни Лорън, като се опитваше да звучи като възрастна. — Ако си много добро момиче.

— Аз съм добро момиче — заяви Аманда и Бони присви рамене.

— Не трябва да бъдеш добро момиче — прошепна й тя.

— Какво? Каза ли нещо, скъпа? — попита Род.

Телефонът иззвъня.

— Аз ще го вдигна — предложи Лорън и изтича в стаята на Бони, вдигна го по средата на третото позвъняване. — Ало? — Малка пауза. — Страхувам се, че в момента не може да се обади. Може ли на мен да предадете?

Настъпи нова пауза, този път по-продължителна, по-зловеща. Бони усети как Лорън сдържа дъха си.

— Кога? — чу тя да пита Лорън с тъничкото си гласче на малко момиченце, долови как се запъна. После: — Как? — Още една дълга пауза. — Да, благодаря ви, че се обадихте. Ще й предам.

— Кой беше? — попита Бони, когато Лорън бавно се появи от спалнята, лицето й беше като изцедено, очите — празни, без блясък. — Лорън, кой беше? Какво каза?

— Какво има, скъпа? — попита Род.

— Беше една от сестрите от мелроузския център за душевноболни — отвърна Лорън, изглеждаше така, сякаш гласът й идва някъде от дъното на стаята. — Баба ми е починала снощи.

— Какво? — Бони не можа да повярва на ушите си. — Как?

— Сестрата каза, че е изпаднала в кома преди няколко дни и снощи е умряла. Не го вярвам — продължи Лорън, в гласа й отекваха мислите на Бони. — Как е възможно? Бяхме там миналата седмица.

— Тя беше стара жена — каза Род. — И страдаше. Така е по-добре.

— Но ние бяхме там — повтори Лорън вцепенено.

— Било е щастлива случайност, ако се замислиш — отвърна й Род. — Отишли сте да видите баба си отново, преди да умре. И тя е могла да ви види. Сигурен съм, че това я е направило много щастлива.

— Тя разбра коя съм — прошепна Лорън и едва забележима усмивка се изписа върху устните й, после се стопи в изблик на сълзи.

Род привлече по-голямата си дъщеря в прегръдките си.

— Съжалявам за баба ти, съкровище.

— Баба Сали е умряла? — попита Аманда майка си, устата й беше отворена, очите й — огромни сини кръгове, сякаш сама ги беше оцветявала.

— Не, скъпа — отвърна й Бони. — Баба Сали е добре. Това е бабата на Лорън и на Сам.

— Не е моята баба.

— Не, не е твоята баба.

— Твоята майка? — попита тя.

— Не, съкровище — отвърна Бони, не беше подготвена за такъв разговор точно в този момент. — Моята майка умря преди няколко години.

— На колко години е умряла?

— Шейсет — отвърна разсеяно Бони, представи си как майка й седи на леглото с лице, обвито в сенки.

— А ти на колко си? — попита неспокойно детето.

— Има още доста до шейсет — успокои я Род, като се намеси и пое нещата в свои ръце. — Не се тревожи. Майка ти ще е при теб още много дълго време.

— Но ти си болна. Ще умреш ли? — настоя Аманда, мъка се разля върху лицето й и плъзна сладките черти една в друга, подобно на разтапящ се восък.

Намирате се в опасност, чу тя внезапно вика на Джоун. Ти и Аманда.

Тръпка като от електрически ток премина през Бони.

— Няма да умра. Ще се оправя.

Намирате се в опасност, извика отново Джоун. Ти и Аманда.

— Никой няма да умира тук — каза Род твърдо. — Разбрахме ли се? Никой няма да умира, докато татко го няма.

На вратата се чу силно чукане, последвано от звъненето на звънеца.

— Това сигурно е лимузината ми — каза Род, като си погледна часовника.

— Подранил е.

— Ще му кажа да почака.

— Не, ти си готов — отвърна Бони на съпруга си. — Тръгвай. Няма причина да оставаш.

— Виждам три причини да стоят точно пред мен — отвърна Род.

Може би греша, помисли си обнадеждено Бони. Може би Марла Брензей не е любовница на Род. Може би съм се разстроила за няма нищо.

— Три причини да се върнеш жив и здрав — отвърна му Бони.

Род се наведе и нежно я целуна по устните.

— Ще се обаждам всяка вечер.

— Не е необходимо да го правиш.

— Опитай се да ме спреш — отвърна той.

Бих искала да мога, помисли си Бони, докато го гледаше как изчезва надолу по стълбите в чакащата го лимузина.

* * *

Бони спеше, когато чу да се звъни на вратата. Първо помисли, че е част от съня й — бродеше по коридорите на мелроузския център за душевноболни и противопожарните аларми се задействаха — но после осъзна, че наистина се звъни. Отвори очи и погледна часовника. Беше два и четвърт. Яркото слънце, което напичаше през прозореца, й казваше, че е все още следобед. Поне не беше проспала целия ден, помисли си тя, докато чакаше някой да отвори вратата и се чудеше кой ли би могъл да бъде. Но никой не отвори и Бони бе принудена да се измъкне от леглото.

Лорън сигурно е завела Аманда в парка, сети се тя, като наметна един пеньоар над нощницата си. Сам вероятно още беше у Даяна. Самолетът на Род сигурно точно кацаше в Маями. Почуди се дали Марла беше от ония пътници, дето от шубе си стискаха кокалчетата до побеляване и дали непотрепващата ръка на Род бе сложена успокоително върху нейната.

Звънецът иззвъня отново.

— Идвам — провикна се Бони, като се запъти към вратата и я отвори.

На прага стоеше Джоун.

— Харесва ми прическата ти — каза тя, като избута Бони и влезе във всекидневната.

Бони се втренчи в гърба на Джоун, тициановите коси се спускаха по раменете й. Значи, все пак си е сън, помисли си тя и като се успокои, последва Джоун и седна срещу нея на яркозеленото канапе.

— Добре изглеждаш — каза Бони на бившата съпруга на мъжа си, докато проверяваше пищния бюст на жената за дупки от куршуми. Нямаше такива. Джоун изглеждаше възхитително в чистобелия си ленен костюм с панталон — също толкова впечатляваща като мъртва, колкото беше и като жива.

— Е, аз не мога да кажа същото за теб — изстреля Джоун в отговор. — Имаш ли нещо за пиене?

— Какво ще кажеш за чаша чай? — попита Бони.

— Чай ли? Шегуваш ли се? Никога не съм докосвала такова нещо. Чаят не е полезен за теб. Не го ли знаеше?

— Не, не го знаех.

— Имаш ли бренди?

— Мисля, че да.

— Налей си и ти едно — провикна се Джоун след нея, докато Бони влизаше в трапезарията. Намери бутилка бренди в шкафа и се върна с две малки чаши, вече напълнени.

— Наздраве! — Джоун вдигна чашата си към Бони и изпи съдържанието й на една глътка.

Бони предпазливо отпи от своята.

— Какво правиш тук?

— Не ти остава още много време — отвърна й сухо Джоун, като остави сега вече празната си чаша на масичката за кафе. — Не усещаш ли? Не знаеш ли, че времето ти почти изтече?

— Трябва да ми помогнеш — настоя Бони, надигна се от мястото си и умолително се приближи към Джоун.

— Сама трябва да си помогнеш — отвърна й Джоун, взе чашата на Бони от масичката за кафе и я вдигна към устните й. Бони видя как Джоун я насочва право към разтворената й уста, но точно когато достигна до нея, Джоун изсипа чашата в собственото си гърло, като разля малко от брендито по предницата на сакото си. Белият лен стана тъмночервен и подобно киселина разяде голяма дупка в гърдите й.

— Джоун! — изкрещя Бони, виждаше как жената избледнява във въздуха, докато накрая остана само едно голямо виненочервено петно по средата на килима във всекидневната.

И точно тогава сънят свърши и всичко стана черно.

* * *

— Бони — викаше я някакъв глас. — Бони, добре ли си? Какво правиш тук долу?

— Мамо! — извика щастливо Аманда, като скочи в скута й, докато Бони се насилваше да отвори очи. — Оправи ли се вече?

Бони набързо огледа стаята, опита се да разбере какво става. Това друг сън ли беше? Или истина? Все по-трудно започваше да прави разлика между двете.

Тя седеше на канапето във всекидневната, Аманда на скута й, пухкавите й пръсти си играеха с онова, което беше останало от косата й. Лорън стоеше на прага с изненадано изражение върху лицето си. Имаше две малки чашки за бренди на масичката за кафе пред нея, едната празна, другата почти пълна. На килима отпред се виждаше голямо червено петно.

— Идвал ли е някой? — попита Лорън.

— Ходихме на детската площадка — каза Аманда. — Лорън ме люля на люлките. Т-о-о-олкова високо — каза тя и се разсмя.

Бони погледна от Лорън към празната чаша, после към пода и обратно към Лорън.

— Трябва да съм ходила насън — каза тя след няколко секунди.

— О-хо! — възкликна Лорън. — Пи ли, докато спеше?

Бони събра слюнка и се опита да определи дали имаше вкус на бренди.

— Може и да съм пийнала глътка.

— Изглежда по-голямата част е отишла на пода — отвърна Лорън. — Ще го почистя.

— Не е необходимо да го правиш.

Лорън вече се беше запътила към кухнята.

— Няма нищо. Не ми пречи. Искаш ли да ти направя чай?

Чай ли? Никога не съм докосвала такова нещо, беше казала Джоун. Чаят не е полезен за теб. Не го ли знаеш?

— Не — отвърна Бони и силно притисна Аманда към гърдите си. — Чай, не, благодаря.

* * *

— Помислих си, че ще искаш да хапнеш нещо — казваше Сам, докато Бони отваряше очи. Видя го да стои при краката на леглото й.

Бони се надигна на лакти и погледна към часовника. Наближаваше седем.

— Сутрин или вечер е? — попита тя.

Сам се разсмя.

— Вечер. — Той приближи подноса, който държеше до леглото и внимателно го постави на скута й.

Бони не беше сигурна дали се почувства облекчена, или разочарована. От една страна не беше загубила кой знае колко време, от друга — предстоеше й цяла нощ. Може би малко храна ще ми дойде добре, помисли си тя, слабите подрънквания на глада се смесваха с обичайното гадене. Не беше яла много през последните няколко седмици. Може би това бе и причината да е толкова слаба. Трябваше да хапне нещо, за да си възстанови силите.

— Какво си ми донесъл? — попита тя.

— Пилешка супа с фиде, препечени филийки и чай.

— До гуша ми дойде от този чай — отвърна Бони, като вдигна лъжицата към устните си и бавно отпи от горещата супа. — Чудесна е — усмихна се тя. — Благодаря ти.

— Удоволствието е мое — Сам продължаваше да виси отстрани до леглото.

— Как мина днешния ден? — попита тя.

— Страхотно — отвърна й Сам. — Завих няколко разхлабени винта, опаковах стари дрехи и книги в кашони за Армията на спасението, такива работи. Даяна ме попита дали искам да сложа тапети в банята й.

— А ти искаш ли?

— Да, защо не. Поне бих могъл да опитам. Трябва да отиде до Ню Йорк за няколко дни следващата седмица и ми даде ключовете си, каза да се оправям сам.

— Браво — отвърна Бони, докато преглъщаше още една лъжица супа. Отхапа малко парченце от препечената филия и усети аромата на конфитюра от боровинки, намазан отгоре й.

Телефонът иззвъня.

— Това сигурно е баща ти — заяви Бони, докато Сам вдигаше телефона и той го протегна към нея, без да се обажда. — Ало? — каза Бони, видя как Сам смутено запристъпва от крак на крак. Последва странно изщракване, после линията се разпадна. — Вероятно грешка. — Бони подаде телефона обратно на Сам и той го сложи на поставката му. — Какво ще правиш тази вечер? — попита тя, тъй като момчето не понечваше да си ходи.

— Нямам някакви конкретни планове — отвърна Сам. — Хейз може да се отбие по-късно.

— Хейз ли?

— Ако нямаш нищо против.

— Не знам… — започна Бони, но телефонът отново иззвъня. Тя разтревожено погледна към него.

— Аз ще се обадя — предложи Сам и изръмжа едно ало в слушалката. Не се занасяй с мен, казваше ръмженето. — О, татко, здравей — додаде той, срамежливо. — Как е във Флорида? Да, тук е, до мен. Чакай малко. — Той подаде телефона на Бони. — Ще ви оставя насаме — прошепна и излезе на заден ход от стаята.

Бони се насили да придаде безгрижна нотка на гласа си.

— Род? Здравей. Как мина полетът?

Полетът минал добре, каза й той. В началото било малко бурничко, но после „плували в спокойни води“, разсмя се на неясната си метафора. Попита я как се чувства и тя излъга, че е много по-добре, мислела, че най-лошото вече е минало. Той й каза да не се напряга и да не се пресилва. И тя му поръча същото. Пожелаха си довиждане.

Бони затвори телефона, дояде супата и препечените филийки и заспа.

* * *

В съня си носеше поднос с храна нагоре по стълбите към спалнята. Когато наближи, замириса й на нещо едновременно познато и потискащо. Гадно сладникавият мирис на прекалено много цветя, разбра веднага, щом стигна до горната площадка. Продължи по коридора към стаята си, рокмузика я следваше на почетно разстояние.

Сам беше в банята, лепеше тапети. Веднага позна тапетите — тъмния фон, с който беше израснала, с потискащото разнообразие на цветя, които заплашваха да се изсипят от стените и да я погребат жива.

— Какво правиш? — попита тя. — Веднага сваляй тези тапети!

— Не мога — отвърна й спокойно Сам. — Тя така иска. — Той посочи с пръст към леглото.

Бавно очите на Бони проследиха пръста му към леглото. Елза Лангър седеше подпряна на възглавниците и я гледаше втренчено, докато се приближаваше. Но колкото по-близо идваше Бони до леглото, толкова по-неясни ставаха чертите й. Те се размазаха, после съвсем избледняха. До момента, в който Бони стигна до леглото, тя вече изобщо нямаше лице, сякаш безликата жена от литографията на Дали бе оживяла.

Или може би така изглежда смъртта, почуди се Бони и рязко се събуди, сърцето й биеше, рокмузиката я обгръщаше отвсякъде, изпълваше пространството около нея. Стереото на Сам, осъзна тя, успокоена от звука. Погледна към прозореца и забеляза пълната луна. Може би тя беше причината за всичките й странни сънища. Поне не съм ходила отново насън, помисли си Бони, като си припомни последния път, когато се бе случило — беше горе-долу на годините на Лорън. Майка й я намери заспала до външната врата, с багажа й, събран в един сак. Това стана точно след като баща им ги напусна, припомни си тя.

Бони чу раздвижване, непознати гласове, смях в коридора, музиката се усили.

— Сам? — извика тя. — Сам, ти ли си? Какво става?

— Не е Сам — отвърна гласът, когато фигурата пристъпи в стаята. Висока и стройна, мускулестите ръце бяха вдигнати на нивото на раменете. Хейз, разбра Бони, дъхът й заседна в гърлото, когато видя змията да се протяга и извива между ръцете му. — Как се чувствате, госпожи Уилър? — Той направи няколко крачки към нея.

— Къде е Сам? — попита Бони.

— Навън, пуши.

Бони чу смях.

— Какво става?

— Сам просто си е поканил няколко другарчета — отвърна Хейз, като изпъна змията така, сякаш беше парче въже. — Не мислеше, че ще имате нещо против. Ще бъдем много послушни момченца и момиченца.

— Не се чувствам добре — отвърна му Бони. — Страхувам се, че ще трябва да си тръгнете.

Хейз се приближи към долния край на леглото, държеше змията за опашката и мързеливо я полюшваше напред-назад.

— Внимавай — посъветва го Бони. — Той мрази да го изпускат.

— Така ли? — попита Хейз и залюля змията наляво-надясно, като махало на часовник.

— Моля те, върви си — каза Бони, опита се да звучи строго и уверено. — Не се чувствам много добре.

— Какво сте направили с косата си? — попита Хейз и се приближи още повече.

Бони затвори очи. Моля те, нека това се окаже друг сън, помоли се тя.

— Хейз? — извика едно момиче от коридора. — Къде си?

— Тук съм — отвърна Хейз, уви змията като шал около врата си и излезе от стаята. — Ще се видим по-късно, госпожо Уилър — каза той.

Бони примирено отиде до банята и повърна.

* * *

Телефонът иззвъня малко след три часа сутринта. Бони се протегна и го тикна към ухото си, измърмори „ало“, изчака отговора, но такъв не последва.

— Ало? — повтори тя още веднъж, готвеше се да затвори, когато чу същото странно изщракване, което бе чула и по-рано. После отново линията се разпадна.

Намирате се в опасност, извика й Джоун от слушалката. Ти и Аманда.

В следващия миг Бони вече бе станала от леглото и тичаше по коридора към стаята на Аманда. Тя отвори вратата и се втурна към леглото. Успокои се едва когато видя дъщеря си да спи отпусната по гръб между плюшеното розово мече и Кермит Жабока. Тя целуна Аманда по челото и бавно, на заден ход, излезе от стаята, като се опитваше да си възвърне нормалното дишане. Какво й ставаше? Държеше се като побъркана. Не можеше ли изобщо да владее чувствата си?

Къщата беше притихнала. Всички си бяха отишли. Ако изобщо бе имало някой тук, помисли си Бони, вече не беше в състояние да прави разлика между реалното и нереалното. Може и да бе сънувала целия неприятен епизод с Хейз. Ще просънувам живота си, помисли си тя, текстът на старата песен на „Everly Brothers“ изпълни главата й.

Тя провери Лорън, намери момичето проснато по диагонал на леглото, с одеяла събрани в краката. Бони внимателно ги вдигна до раменете й, после излезе на пръсти от стаята.

След това надникна при Сам, видя го да лежи, облечен, върху неразпънатото канапе, светлината на пълната луна падаше директно върху лицето му и увеличаваше неимоверно приликата с майка му — прилика, каквато тя никога досега не бе забелязвала да има.

Бони се извърна, готова да напусне стаята, но кракът й докосна нещо на пода. То изшумоля, закачи пръстите й. Хартия, помисли си и го вдигна. Не, не беше хартия, разбра тогава. А снимка. Снимката на Аманда в магазина за играчки миналата Коледа, сребърната й рамка лежеше на парчета до нея на пода.

Бони вдигна рамката и тъкмо когато се канеше да я остави на бюрото, замръзна: лунната светлина хвърляше тайнствени сенки върху капака на стъкления аквариум. Бони погледна в него и бавно започна да трепери. Аквариумът беше празен. Змията я нямаше.

Двайсет и трета глава

— Подранили сте — каза Хиасинт Джонсън вместо поздрав, когато Бони влезе в кабинета на доктор Грийнспун сутринта на следващата сряда.

— Така ли? — Бони си погледна часовника, престори се на изненадана. Всъщност беше чакала повече от час в колата си, паркирана в дъното на улицата. Напусна дома си, веднага след като дойдоха да вземат Аманда, и Сам и Лорън отидоха на училище. Не искаше да остава вкъщи нито минутка повече, отколкото се налагаше. Един господ знаеше какво можеше да я чака в някой ъгъл.

Беше събудила Сам веднага щом видя празния аквариум на Л’ил Абнър и двамата заедно претърсиха цялата къща, без никакъв резултат. Рано сутринта Сам се обади на Хейз да го пита дали не е офейкал със скъпоценното му притежание. Но Хейз твърдеше, че не знае нищо за изчезването на Л’ил Абнър, макар да допускаше, че може и да не е затворил както трябва капака на аквариума, когато върнал обратно змията. Бил бая фиркан, каза той.

Бони и Сам още веднъж претърсиха къщата от горе до долу, всеки ъгъл, всеки гардероб, всеки шкаф, всеки перваз. Нищо.

— Ще иде там, където е топло — беше й казал Сам, така че проверяваха, отново и отново, през остатъка от нощта и на другата сутрин абонатната станция и резервоара с топла вода, но Л’ил Абнър така и не се появи.

Бони седна в чакалнята на доктор Грийнспун, като забеляза, че и двете, и Хиасинт Джонсън, и Ерика Макбейн, бяха облечени на бели и черни етажи. Дали се съветваха за гардероба си, планираха коя какво да облече дни предварително, почуди се тя, като сграбчи някакво списание от масичката за кафе, разсеяно прелисти набързо статиите за последните скандали, засягащи кралското семейство и Майкъл Джаксън. Мислите й не можеха да се съсредоточат върху нищо друго, освен изчезналото влечуго. Спомни си, че веднъж бе чела за един мъж, който открил змия в тоалетната си, когато отишъл дотам посред нощ. Той отворил вратата, светнал лампата и я видял да се надига от тоалетната чиния като перископ.

— Моля те, не позволявай това да се случи с мен — помоли се тя на висок глас. — Повече е, отколкото мога да понеса.

— Извинете, казахте ли нещо? — попита Ерика Макбейн.

— Просто си говорех сама — отвърна й Бони. Нали точно така се държаха лудите.

— Аз го правя непрекъснато — отвърна Ерика, сякаш да я успокои.

Когато постоянните претърсвания не бяха успели да открият изчезналата боа, Бони се обади на службата за изтребване на гризачи, на водопроводчика, на дружеството за защита на животните, дори в зоологическата градина. Никой нищо не можеше да направи. Ако змията се е измъкнала навън, бяха й казали, вероятно рано или късно някой щял да я забележи и да извика полиция. Ако по някакъв начин била успяла да влезе в канализацията на къщата, можело да минат дни, седмици, дори години, преди да се появи отново, ако изобщо се появяла.

— Мътните го взели Хейз! — измърмори Сам, явно потресен. — Казах му да не закача Абнър.

Точно така, дано го вземат, помисли си Бони.

— Ще се появи — успокои тя Сам. — Ще го намерим.

— Скоро ще огладнее — разтревожено каза Сам. — Може да стане лош, когато огладнее.

Оттогава Бони не беше мигнала. Стряскаше се буквално от собствената си сянка. Последните няколко нощи бе лежала будна, като подскачаше при най-малкото помръдване на лунната светлина, която идваше през пердетата в спалнята, непрекъснато проверяваше как са Аманда и Лорън и успокояваше Сам, който бе пуснал два малки бели плъха в аквариума на Л’ил Абнър с надеждата, че с това ще съблазни змията да се върне у дома.

— Искате ли чаша кафе? — предложи Хиасинт Джонсън. — Току-що направих една нова кана.

— Не, благодаря. — Бони си помисли, че последното нещо, от което има нужда сега, е доза кофеин. От друга страна, трябваше да запази силите си. Не можеше да остави да се обезводни. Единствената храна, която бе поела от сутринта беше малка чаша портокалов сок. — Като размислих, струва ми се, че бих пийнала чаша кафе, ако това няма да ви затрудни.

— Изобщо не ме затруднява. Как го пиете?

— Черно, благодаря ви.

— Заповядайте — каза Хиасинт няколко секунди по-късно и постави изящна порцеланова чашка на розови цветчета с чинийка под нея на масата за кафе пред Бони.

Бони отново й поблагодари, вдигна чашата горещо кафе към устните си, усети как парата изпълва ноздрите й и бива погълната от порите й. Винаги бе обичала мириса на прясно кафе.

Спомни си как като дете придружаваше майка си до бакалията и чакаше с нарастващо нетърпение, докато тя изсипваше избраните зрънца в кафемелачката. Бони вдишваше дълбоко, докато зърната не се превърнеха в ухаещ прашец, ароматът се увиваше около главата й като лек дъждец и накрая оставаше по кожата й, подобно на скъп парфюм. С течение на годините посещенията в бакалията бяха ставали все по-редки и по-редки, после изобщо престанаха. Най-накрая майка й пазаруваше всичко по телефона от леглото си. Дните с прясно смляно кафе си бяха отишли.

Вратата на вътрешния кабинет се отвори и оттам излезе една привлекателна възрастна жена, следвана по петите от доктор Грийнспун. Жената, около шейсетте, беше облечена в елегантен кафяв костюм с панталон от „Армани“, русата й коса бе събрана в модерен кок на тила. Когато я видя, Бони се почувства демоде, безформената екрю рокля, с която бе облечена, й стоеше като чувал. Колко ли килограма беше свалила през последните няколко седмици, запита се тя и реши, че сигурно са доста.

— Запишете няколко поредни часа за госпожа Кинг — нареди доктор Грийнспун на секретарките си, после взе ръцете на възрастната жена в своите. — Опитайте се да не се тревожите толкова и ще се видим следващата седмица. — Той погледна към Бони. — Бихте ли ме почакали вътре в кабинета ми — каза й той. — Идвам след минутка.

Бони безмълвно влезе във вътрешния кабинет и зае мястото си на виненочервеното канапе. Същото канапе и същото място, на което бе седяла и миналия път. Не беше ли това показателно? Щеше ли добрия доктор да забележи?

Очите й се отправиха към ъглите на стаята, обиколиха засадените в кашпи растения, надзърнаха през щорите на прозореца. Търсеха змии — осъзна изведнъж тя и се почувства много глупаво — навик, от който едва ли някога изобщо щеше да се отърве. Може би доктор Грийнспун беше в състояние да й помогне.

— Съжалявам, че ви накарах да чакате — казваше доктор Грийнспун няколко минути по-късно, като затвори вратата след себе си и зае мястото си на другото канапе. Изглеждаше много хубав в раирания си костюм и разкопчаната на врата риза. — Как сте?

— Добре — автоматично отвърна Бони.

— Виждам, че сте променили прическата си.

— Виждам, че сте овладели изкуството да бъдете сдържан.

Докторът се разсмя.

— Харесва ли ви? — попита Бони, усещаше, че проучва нещо, въпреки че не беше сигурна какво точно.

— По-важното е дали на вас ви харесва.

— Аз първа ви попитах.

— Има потенциални възможности.

— За какво?

Той отново се разсмя, приятен звук, непринуден, успокояващ сам по себе си.

— Да порасне в нещо малко по-хубаво — отвърна той.

Този път беше ред на Бони да се разсмее.

— Благодаря ви за искреността.

— Имаше ли причина да си отрежете косата? — попита той.

— А трябва ли да има?

— Обикновено има.

Бони присви рамене.

— Изглеждаше малко безжизнена — започна тя, после спря, думата извика в съзнанието й образа на Елза Лангър. Колко странно, че тя беше умряла, точно когато Бони откри, че е жива. — Не се чувствах много добре — продължи тя. — Затова реших да ви посетя отново.

— Какво точно мислите, че мога да направя за вас?

— Не знам. Но някой трябва да направи нещо. Не мисля, че още дълго мога да издържа да се чувствам по този начин.

— Как точно се чувствате?

— Скапана — отвърна му просто Бони. — Непрекъснато ми се гади. Повръщам, всичко ме боли…

— Ходихте ли на лекар?

— Дойдох при вас.

— Искам да кажа на специалист по вътрешни болести.

— Знам какво искате да кажете.

— Значи сте ходили.

Тя се усмихна.

— Не, не съм.

— И защо?

— Защото симптомите ми са явно психосоматични.

— Така ли? Какво ви кара да мислите така?

— Доктор Грийнспун — започна Бони, — вие сам го казахте миналия път. Аз съм една изтерзана жена. Май това бяха точните ви думи и колкото и да ми е неприятно да си го призная, бяхте прав. Доста неща се случиха в живота ми напоследък и то повечето неприятни. Затънала съм до гуша в лайна, доктор Грийнспун, извинете ме за вулгарността, и явно не мога да се справя кой знае колко добре. Този грип или каквото е там, е просто начин, по който тялото ми реагира на целия този стрес.

— Възможно е — отвърна д-р Грийнспун. — Но все пак си мисля, че трябва да се прегледате. Откога се чувствате така?

— Горе-долу от десетина дни, може и повече — отвърна му Бони.

— Това е доста дълго време. Трябва да идете на лекар, да изключим възможността от инфекциозно заболяване или нещо по-сериозно…

— Не вдигам температура — прекъсна го нетърпеливо Бони. — Какво може да ми каже лекарят, да пия много течности и да си остана в леглото?

— Защо не разберете?

— Защото нямам нито време, нито сили да се подлагам на множество безполезни изследвания. Особено когато знам, че всичките тези симптоми идват от главата ми.

— И откъде знаете това?

— Защото аз никога не се разболявам.

— Така казахте и предишния път. Смятате ли разболяването за проява на слабост?

— Какво? Не. Разбира се, че не. Просто нямам време да се разболявам.

— А другите хора имат, така ли?

— Не исках да кажа това.

— Искате да кажете, че болестта е нещо, което не можете да контролирате, така ли?

— А вие да не би да твърдите обратното?

— Предполагам, че всичко е относително — отвърна й доктор Грийнспун. — Някои неща са повече въпрос на душевно, отколкото на физическо състояние. Разбира се, не казвам, че душевната нагласа на човек не играе роля за физическото му здраве. Но това не означава, че оптимизмът ще предотврати рака или че песимизмът носи сигурна смърт. Тъстът ми е на осемдесет и четири години. Откак се помня, все се оплаква от гърба си, врата си, артрита си. Вече двайсет години все е убеден, че умира, че никога повече няма да посрещне рождения си ден. Новата година, другото лято. Той е най-отчаяният песимист, който познавам и знаете ли какво? Той ще живее вечно, дълго след като всички ние останалите с нашия непоклатим оптимизъм и ведър характер сме си отишли.

Хората се разболяват, Бони. Има някои неща, които са извън властта ни. Като общество, ние не искаме да приемем това, защото ни кара да се чувстваме несигурни. И в резултат имаме много тежкоболни хора, които се чувстват виновни, защото смятат, че само ако са имали малко по позитивен мироглед, нямало е да се разболеят — а това са чисти глупости. Още един пример за това как обществото обвинява жертвата, поне аз така смятам. Мислим си, че каквото и да стане, е по вина на жертвата и това никога няма да се случи на нас.

Човешкото тяло не е непоклатимо. То се поддава на всевъзможни зарази и вируси и предразположението ни към тях може да зависи от редица различни фактори, включително диети, спортуване, физическа форма и стрес. Но преди всичко доброто здраве зависи от добрите гени. И нерядко е въпрос на късмет. — Той се усмихна. — Разбира се, може да има и по-просто обяснение за начина, по който се чувствате.

— И какво е то?

— Има ли вероятност да сте бременна?

— Какво?

— Има ли някаква вероятност да сте бременна? — повтори той, макар и на двамата да им беше ясно, че го е чула още първия път.

— Не — сопна се Бони. — Ни най-малка. Взимам хапчета. — Не му ли го бе казала и предишния път?

— Хапчетата не са сто процента сигурни. Не е ли възможно, след всичко сполетяло ви напоследък, да сте забравили да ги вземете един, два пъти?

— Не, не е възможно. Взимам ги всеки ден, без прекъсване. Никога не забравям.

— Звучите много уверено.

— Аз съм много уверена. Още преди време реших, че искам само едно дете. Трябва да съм сигурна, че няма да има неприятни изненади.

— Много интересно. И защо?

— И защо какво?

— Защо решихте, че искате да имате само едно дете?

— Не смятате ли, че светът е достатъчно пренаселен?

— Затова ли сте решили така?

— Нима не мислите, че това е достатъчна причина?

— Причината е напълно уважителна. Но това ли е вашата причина?

— Не ви разбирам.

— След като сте толкова категорична, че искате само едно дете, любопитен съм защо не сте си лигирали тръбите.

Забележката му завари Бони неподготвена. Тънка вадичка пот се спусна надолу по челото й.

— Не съм привърженик на неналожителната хирургическа намеса — каза тя.

— Възможно ли е да има и друга причина?

— Например?

— Вие трябва да ми кажете. Имате брат, ако си спомням правилно.

Бони усети, че сдържа дъха си, докато чака доктор Грийнспун да продължи.

— По-голям или по-малък? — попита той.

— По-малък, с шест години.

— Това е доста голяма разлика.

— Майка ми е имала няколко аборта преди да се роди той.

— Разбирам. Значи, брат ви трябва да е бил много специален за нея.

— Да, беше.

— А как ви е карало това да се чувствате вие?

— Как ме е карало да се чувствам ли? — повтори Бони унило. — Наистина не си спомням. Беше толкова отдавна. Била съм само дете.

— Дете, което е разполагало с цялото внимание на майка си в продължение на шест години. Предполагам, че е било доста голям стрес, изведнъж да трябва да я делите с още някой.

— Искате да кажете, че съм ревнувала от брат си ли? — попита Бони. Наистина ли прибягваше до най-старото от старите психологични клишета.

— Мисля, че е съвсем нормално.

— Харесваше ми да имам брат, доктор Грийнспун. Ник беше най-сладкото бебе на света.

— Тогава защо сте толкова категорична, че искате да имате само едно дете?

— Съпругът ми вече има две деца от първия си брак — припомни му тя. — Освен това, някои хора са устроени така, че да могат да имат само едно дете. Дълбоко в себе си те знаят, че в сърцата им няма място за повече от едно дете. Знаят, че не биха могли да обичат двете си деца по равно, че накрая ще започнат да се държат зле с едното от тях.

— Вие така ли мислите?

— Не го ли казах току-що?

— Не. Вие казахте „някои хора“.

Бони прехапа долната си устна.

— Просто израз.

— Разкажете ми за семейството си. — Доктор Грийнспун се облегна назад на канапето и разкопча сакото си.

— Женена съм от пет години — каза Бони, като се поотпусна малко, вече бяха преминали на по-удобен терен. — Имам една дъщеря. Аманда.

— За бащиното ви семейство — поправи я той. — За родителите ви.

Бони веднага се стегна. Тя се изкашля, облегна се назад, после напред, кръстоса дотогава некръстосаните си крака, подръпна косата си.

— Майка ми почина — каза тя, гласът й беше толкова тих, че доктор Грийнспун трябваше да се наведе отново напред, за да я чува. — Баща ми живее в Истън.

— Преди колко време е починала майка ви?

— Вече почти четири години. Почина няколко месеца, преди да се роди Аманда.

— Сигурно ви е било много трудно да загубите майка си, когато вие самата сте ставали майка.

Бони повдигна рамене.

— Внезапно ли умря?

Бони не отговори нищо.

— Това труден въпрос ли е, Бони? — попита доктор Грийнспун, любопитството събра веждите над носа му.

— Беше болна от дълго време — отвърна му Бони след нова продължителна пауза. — Но независимо от това беше внезапно.

— Не сте очаквали да умре ли?

— Беше болна от години — нетърпеливо му отвърна Бони. — Имаше алергии, мигрени, слабо сърце. Била е родена с някаква сърдечна недостатъчност, така че имаше доста неща, които не можеше да прави.

— Прекарвала е повечето време по доктори?

— Да — призна неловко Бони. — Какво се опитвате да докажете?

— Не мислите ли, че е любопитно, след като майка ви е имала всички тези проблеми, вие да отхвърляте дори възможността да се разболеете? Тя е прекарвала много време по доктори, а вие дори не искате да отидете да се прегледате?

Бони се въртеше на мястото си, десният й крак бясно потропваше по пода. Тя повдигна рамене, но не каза нищо. Защо ли беше дошла тук? Той я караше да се чувства още по-лошо.

— Как е умряла? — попита Уолтър Грийнспун.

— Лекарите казаха, че е получила удар.

— Вие обаче не сте съгласна?

— Не мисля, че е било толкова просто.

— Защо?

— Всъщност, предпочитам да не навлизаме в това точно сега.

— Както искате — отвърна спокойно той. — Ами баща ви?

— Какво за баща ми?

— Той здрав ли е?

— Изглежда е здрав.

— Близки ли сте?

— Не.

— Можете ли да ми кажете защо?

— Баща ми напусна майка ми преди години. Не съм го виждала много оттогава…

— И, естествено, го обвинявате за това.

— На майка ми й беше много трудно.

— Тогава ли се разболя?

— Не. Беше болна и преди това. Казах ви, не беше добре със сърцето. Но без съмнение състоянието й се влоши, след като той я напусна.

— А брат ви? При баща ви ли е живял, или е останал при вас с майка ви?

— Остана при нас. — Бони се разсмя. — Ирония на съдбата, като си помисли човек, защото сега той живее с баща ми и с жената на баща ми, жена номер три, ако ги броим, и то живеят в къщата на майка ми. Щастливи, както никога.

— Не звучи вие самата да сте много щастлива.

Бони отново се разсмя, този път по-силно.

— Наистина е забавно как нещата се обръщат, не мислите ли, доктор Грийнспун?

— Понякога.

— Вижте, защо говорим за всичко това? То няма нищо общо.

— Колко често се виждате с баща си? — попита доктор Грийнспун, сякаш тя нищо не бе казала.

— Видях го миналата седмица — отвърна Бони, знаеше, че не това точно е отговорът на въпроса, който той й беше задал.

— Преди да се почувствате зле?

— Да.

— А кога за последен път го видяхте преди това? — продължи той, като отказваше да я остави да се измъкне толкова лесно.

— За последен път го видях на погребението на майка ми.

На доктор Грийнспун му трябваха няколко секунди, за да осмисли отговорите й.

— Обвинявате ли баща си за смъртта на майка си?

Бони се почеса отстрани по носа, подръпна косата си и започна да се люлее напред-назад на мястото си.

— Вижте, какво се опитвате да ме убедите? Да не би да искате да ми кажете, че моите дълго стаявани чувства на неприязън към… как точно го нарекохте? Бащиното ми семейство? Че тези дълго потискани чувства са причина за сегашните симптоми?

— Храните ли дълго потискани чувства на неприязън? — попита той.

— Не мисля, че човек трябва да е гений, за да си отговори на този въпрос, а, докторе?

— Говорили ли сте някога с баща ви за чувствата си?

— Не. За какво?

— Заради вас самата.

— Каква полза щях да имам? Той няма да се промени.

— Няма да го правите заради него.

— Мислите, че ако поговоря с него, изведнъж ще започна да се чувствам по-добре, така ли? Това ли се опитвате да ми кажете?

— Може да се окаже разтоварващо. Но важното тук е не какво мисля аз, а какво мислите вие.

Бони престана да се клати и застана напълно неподвижно.

— В такъв случай, мисля, че мога да си спестя доста пари, ако отида да ме прегледа домашния ми лекар, вместо да идвам тук.

— Вероятно е така. Имате ли си домашен лекар?

— Не — призна Бони. Аманда си имаше педиатър и Род ходеше на годишни прегледи, но тя нямаше лекар.

— Ще ми позволите ли да ви препоръчам някого?

— Защо? Вие явно смятате, че проблемите ми не са физически?

— Мисля, че тук имаме работа с две съвсем различни неща — отвърна й той, — едно от които можем да изясним сравнително лесно с обикновен лекарски преглед. За другото ще е необходимо повече време.

— Просто искам да се почувствам по-добре — отвърна му Бони, вече на границата да се разплаче. Мразеше да се чувства толкова безпомощна, толкова безсилна.

Доктор Грийнспун отиде до бюрото си и натисна интеркома.

— Хиасинт, можеш ли да ме свържеш с Пол Клайн по телефона? — Той погледна отново към Бони. — Кабинетът му е точно зад ъгъла, а и ми дължи една услуга. Той е приятен човек. Мисля, че ще ви хареса.

Миг по-късно интеркомът на бюрото му избръмча.

— Доктор Клайн на първа линия.

— Пол — каза веднага доктор Грийнспун, — бих искал веднага да прегледаш един човек.

Двайсет и четвърта глава

— Дишайте дълбоко. Така. Сега издишайте. Добре. Пак.

Бони отново си пое дълбоко въздух, после бавно го изпусна. Отново докторът я похвали за дишането й. Отново се почувства някак странно благодарна.

— Още веднъж — накара я доктор Клайн, като движеше стетоскопа под синята памучна роба, която сестрата й беше дала да облече. Металът студенееше върху голата й кожа.

— От колко отдавна не сте ходили на контролен преглед, госпожо Уилър?

— Не мога да си спомня — отвърна Бони. — От години.

— А как сте по принцип със здравето?

— Добре. Никога не боледувам — отвърна му тя, вече не толкова убедено, както при предишни подобни изявления.

— Имате ли си гинеколог?

— Ходех при един, когато бях бременна — отвърна Бони. Всъщност се бе възползвала от жената през последните три месеца на бременността и то само защото Даяна бе настоявала. „Не съм болна — беше казала тя на Даяна, — а съм бременна.“ — Не съм бременна, нали? — попита Бони веднага, като се изненада от въпроса, който не бе възнамерявала да задава. — Искам да кажа, не бих могла да бъда бременна. Не е възможно.

— Кога ви беше последната менструация? — попита доктор Клайн.

— Преди три седмици. А и взимам хапчета. И никога не забравям да ги взимам.

— Тогава има по-голяма вероятност да не сте бременна — увери я доктор Клайн. — Малко раничко е да ви се гади сутрин, особено пък толкова обострени симптоми. Но ще вземем някои кръвни проби, както и проба от урината. Това ще ни помогне да си обясним защо се чувствате толкова зле. Обърнете се насам — каза той, като дръпна надолу долния й клепач и светна с тясно фенерче в лявото й око.

Доктор Грийнспун се оказа прав: доктор Клайн беше приятен човек, не толкова висок и възпълничък, но притежаващ вродено изящество и достойнство. Около четирийсетгодишен, с оредяваща кестенява коса и топли лешникови очи. Ръцете му бяха малки и нежни, пръстите му — изненадващо дълги. Когато я докосваше, правеше го едновременно изключително внимателно — все едно разбираше колко крехка е тя — и в същото време твърдо — сякаш за да я увери в собствената си сила.

Кабинетът му на улица „Честнът“, само на пет минути от кабинета на доктор Грийнспун, се намираше на партера на една триетажна, построена от пясъчник къща, която бе превърната в миниполиклиника. Величествените греди на тавана се смесваха с най-новото в технологиите и оборудването. Вградени полици, изпълнени с огромни медицински томове опасваха стените. Обичайното табло за проверяване на зрението бе закачено на стената срещу прозореца, обградено от цяла плеяда впечатляващи научни степени: диплома от харвардския университет, друга от института по вътрешни болести и хирургия и още няколко, които бе прекалено уморена да чете. Снимките на семейството на доктор Клайн стояха край плота на голямото му, затрупано отгоре бюро. Трима сина и хубава тъмнокоса жена; снимките отразяваха израстването им от бебета до младежи, като съпругата оставаше забележително непроменена, качила или свалила по няколко кила. Медицинската сестра на доктор Клайн, жена на възрастта на Бони, с прошарена коса и очарователна усмивка, стоеше дискретно в единия край на стаята и изглеждаше някак свръхестествено, като статуя на Дуейн Хенсън и наблюдаваше процедурите без да помръдне.

— Как сте със зрението? — попита доктор Клайн, като надникна и в другото й око.

— Добре.

Той й подаде парче черна пластмаса, накара я да го постави върху дясното си око и после да прочете третия ред на таблото върху отсрещната стена. Тя го прочете. След това я накара да постави пластмасовата пластина на другото си око и да прочете четвъртия ред. Направи и това.

— Добре — каза докторът, дръпна леко раковината на ухото й и започна да преглежда вътрешността му с друг инструмент. — Някакви болки в ушите?

— Не. Защо? Виждате ли нещо?

— Малко ушна кал. Съвсем лесно можем да се освободим от нея. — Той се премести на другото ухо. — Вие ли ви се свят?

— Понякога.

— И казахте, че ви се гади.

— Непрекъснато.

— Повръщане?

— Доста често. Какво означава това?

— Възможно е да е вътрешно възпаление на ухото.

— Какво означава това? — попита тя отново.

— Вътрешното възпаление на ухото се изявява по различни начини. Обикновено засяга вестибуларния апарат, в резултат на което може да се появи виене на свят, гадене, общо неразположение.

— И какво може да се направи за това?

— Не много, за съжаление. Вирусно е, така че антибиотиците не помагат. Това е нещо, което трябва само̀ да си отшуми.

— Значи, вие нищо не можете да направите — заяви Бони, сякаш го бе знаела през цялото време.

— Не съм казал такова нещо — отвърна й той, ръцете му бяха на гърлото й, натискаха жлезите й.

— Казахте, че просто трябва да чакаме да отшуми.

— Имах предвид вътрешното ушно възпаление. Но не съм сигурен, че точно с това си имаме работа. Отворете си устата и кажете: „А-а-а“.

Бони си отвори устата. Доктор Клайн пъхна една продълговата пластинка и я притисна към задната част на езика й.

— А-а-а — каза тя и веднага й се догади.

— Добре ли сте? — Доктор Клайн махна пластинката и я хвърли в близкостоящото кошче за боклук.

— Вие сте лекарят. Вие ми кажете.

— Ами — започна той, — нямате температура, не сте настинали, очите ви са наред, дробовете ви са чисти, гърлото ви е добре, горните дихателни пътища са чисти и жлезите, поне на врата ви, не са подути. Да видим сега жлезите в слабините. Бихте ли легнали, ако обичате?

Бони се опъна на кушетката. Незабавно ръцете на доктора започнаха да притискат стомаха и слабините й. Мястото я заболя и тя се намръщи.

— Боли ли? — попита той.

— Малко.

— Няколко подути жлези тук — отвърна той, като опипваше жлезите в слабините й. — Добре, вече можете да се изправите. — Подаде й една малка бутилчица. — А сега дайте проба от урината си. Деби ще ви покаже къде да отидете, а когато се върнете, ще вземем и малко кръв за изследване.

— И после какво?

— После ще изчакаме ден-два за резултатите и ще решим въз основа на тях. Междувременно, ще ви дам рецепта за антибиотик, който искам да започнете да вземате веднага.

— Мислех, че антибиотиците няма да помогнат.

— Няма да помогнат, ако възпалението е вирусно. Ако не е вирусно, вероятно още утре ще започнете да се чувствате по-добре. Във всеки случаи си заслужава да се опита. Алергична ли сте към пеницилин?

— Не, доколкото знам.

Той написа нещо на лист хартия.

— Добре. Тогава, нека опитаме това. Вземете две веднага и после на всеки шест часа. Можете да ги вземате по време на хранене или след това, няма значение. Ако след няколко дена не се почувствате по-добре, ще знаем със сигурност, че каквото и да ви кара да се чувствате по този начин, е вирусно. Но да се надяваме, че това ще свърши работа. Във всеки случай ще ви позвъня веднага, щом резултатите от изследванията бъдат готови. Обадете ми се, ако аз не ви се обадя до петък. А сега, вървете да дадете урина.

Бони направи каквото й бе казано, после се върна в кабинета на доктора и го остави да й вземе кръв. Той напълни четири шишенца.

— Това е доста кръв — каза му тя, изненадана колко тъмна изглеждаше кръвта й в малките шишенца. — За СПИН ли ще ме изследвате?

— Трябва ли? — попита той.

— Не е ли стандартно?

— Не, не е. — Очите му се присвиха и надникнаха дълбоко в нейните. — Трябва ли да ви изследвам за СПИН, госпожо Уилър?

Настъпи продължително мълчание.

— Не знам — отвърна, най-накрая Бони. За какво си мислеше?

— Поемали ли сте венозно някакви наркотици през последните десетина години?

— Не, разбира се.

— Преливана ли ви е кръв?

— Не.

— Осъществявате ли рискови сексуални контакти?

Бони си се представи вързана за леглото, с крака увити около раменете на съпруга си.

— Какво точно искате да кажете? — заекна тя.

— Анален секс, честа смяна на партньорите, полов контакт с носител на вируса — изреди той със смущаваща равнодушност. — В моногамни отношения ли сте, госпожо Уилър?

— Никога не съм изневерявала на съпруга си — отвърна му Бони.

— А той на вас?

— Не знам — призна тя след известна пауза. Мили боже, какво говореше?

— Тогава защо да не направим теста? Така няма да се тревожим излишно. — Доктор Клайн я потупа по ръката, после стисна треперещите й пръсти.

Бони кимна, докато гледаше как взема последното шишенце кръв от вената й. Как бе могла да му каже, че не е сигурна дали е в моногамни отношения? Наистина ли вярваше, че Род си има любовница? Толкова малко доверие ли имаше в съпруга си? Ако е така, защо бе настояла да замине с Марла? Защо с такова безпокойство очакваше завръщането му? Нима наистина се превръщаше в една от онези жени, които винаги смътно бе съжалявала, типа жени, които остават плътно до мъжа си, независимо какви обиди са принудени да понасят от него? Типа жени, които потискат безсилието и разочарованията си толкова дълбоко, че на нея буквално започваше да й се гади?

Като майка й.

Бони поблагодари на доктор Клайн за времето, което й беше отделил, после намери най-близката аптека и изпълни рецептата, откри една чешма и веднага взе две хапчета, точно както й бе наредено. Винаги добро момиче, помисли си тя с тъга, докато се връщаше към колата си, седна зад кормилото, но не тръгна веднага.

А сега накъде, почуди се тя, не бързаше да се прибира у дома. Можеше да отиде до училище, помисли си тя, но какъв смисъл имаше? Вече бяха извикали заместник за днес и освен това половината ден си беше отишъл. Можеше да отиде по магазините, но нещо не беше в настроение. Нито пък й се разхождаше, четеше, играеше гимнастика, не й се ходеше дори и на кино — прости удоволствия, които преди няколко седмици си мислеше, че й се полагат.

Може би антибиотикът щеше да помогне. Може би до утре щеше да се почувства по-добре. Или може би нямаше да помогне. Може би нищо нямаше да помогне, защото всъщност й нямаше нищо. Поне не на тялото. Може би нямаше да започне да се чувства по-добре, докато… докато какво? Докато не се справи с дълго потисканите си чувства на неприязън към бащиното си семейство?

Я стига, помисли си тя, като запали колата и отлепи от бордюра. Толкова много психобрътвежи, толкова много дрънканици. Двеста долара за съвет, който всеки първокурсник по психология щеше да й даде, заради самото удоволствие да се чуе как говори. Каква разсипия. И какъв скапан съвет. Каква полза изобщо би имало да се обяснява с баща си? Той никога нямаше да разбере. Съмняваше се дали изобщо би я изслушал.

Не го правите заради него, беше й казал доктор Грийнспун.

— Изобщо нямам намерение да го правя — заяви на висок глас Бони, натисна газта и наду радиото с пълна сила, като позволи на „Rolling Stones“ да изтрият всяка следа от съзнателна мисъл в главата й.

* * *

Почти час по-късно спря пред къщата на Мейпъл роуд №422 в Истън.

— А сега какво? — попита тя отражението си в огледалото за обратно виждане. — Какво правиш тук? Измина целия път дотук пряко волята си и какво точно си мислиш, че ще постигнеш с това? Дали баща ти ще ти се извини? Това ли искаш? Ще ти даде ли обяснение? Като че ли ще повярваш на нещо от онова, което ще ти каже. Защо си тук, запита се тя отново.

Тук си, за да поемеш живота си в свои ръце, отвърна мълчаливо отражението й, щом Бони отвори вратата на колата. Краката й се олюляха, когато стъпи на земята. Тук си, за да си възвърнеш бъдещето, а единственият начин да го направиш, е да се изправиш лице в лице с миналото си.

Смъртта на Джоун я беше запратила някак си извън времето, бе я върнала отново към едно семейство, което се бе опитала да остави зад гърба си. Сега те стояха пред нея, препречваха й пътя, не й позволяваха да направи ни крачка напред в живота си. Нищо друго не й оставаше, освен да застане лице в лице с тях, да си каже репликите и да си отиде. Изобщо не трябваше да ги вижда повече. Беше съвсем просто, каза си тя, докато се изкачваше нерешително по пътеката и се опитваше да подреди всички неща, които искаше да каже, но мислите й се пръснаха на всички посоки, щом ръката й докосна дръжката на входната врата.

Вратата се отвори и Стив Лонерган застана пред нея. Беше със сини панталони и риза на сини и червени квадратчета, широкото му лице не изразяваше абсолютно нищо, очите му не отразяваха нито изненада, нито пък любопитство. Той отстъпи назад, за да може да влезе. Без да каже и дума, Бони прекрачи прага и чу как вратата се затваря зад гърба й, как издрънчава като врата на затвор.

— Стив, кой е? — Аделайн Лонерган се показа от кухнята в коридора. Тя носеше старомодна престилка върху яркожълта рокля. — Ох! — изстена тя и замлъкна, когато видя Бони. — Господи, боже мой, Бони! За малко да не те позная. Какво си направила с косата си?

— Извинявай, Аделайн, имаш ли нещо против да поговоря за няколко минути насаме с баща си? Моля те! — попита Бони, за миг заслепена от белотата на стените.

— Нямаме нищо какво толкова да си кажем, което и Аделайн да не може да чуе — упорита настоя баща й, с ръце, кръстосани на гърдите.

— Няма нищо, Стив. Имам доста работа. Говори с дъщеря си. В кухнята съм, ако имате нужда от нещо.

Баща и дъщеря не казаха нищо.

— Защо не отидете във всекидневната? — осмели се да добави Аделайн. — Мисля, че там ще ви бъде по-удобно. Иска ли някой от вас нещо за пиене? — додаде тя, когато никой не помръдна.

Стив Лонерган поклати глава и бавно влезе във всекидневната.

— Аз не искам нищо, благодаря — отказа и Бони, като го последва. Защо беше дошла? Какво се надяваше да постигне? Какво, за бога, възнамеряваше да каже?

— Разбрах, че си се виждала с брат ти — каза баща й, който по средата на стаята се обърна с лице към нея.

Бони се извърна, престори се, че изучава интериора, но изобилието на бледозелено, бяло и жълто беше прекалено, за да може съзнанието й да го погълне и тя с нежелание обърна поглед отново към баща си.

— Да, отби се съвсем неочаквано — и без покана, едва не добави, но не го направи.

— Угощавал ви е с някой от неговите прочути сосове за спагети, нали?

— Жестоки, мисля, че е думата, която използваше.

— Каквито и да са, дяволски вкусни са.

— Да, вярно е — съгласи се Бони. Само дето оттогава непрекъснато ми се гади, добави тя наум.

— Той казва, че внучката ми е истинска малка кукла.

— Да, така е.

— Предполагам, че нямаш нейни снимки — продължи баща й, после погледна към прозореца, сякаш нищо не беше казал.

Бони се поколеба, нямаше желание да споделя дори толкова от детето си с баща си.

— Всъщност, имам няколко снимки в портфейла си — отстъпи тя и затършува в бежовата си кожена чанта, измъкна малко червено калъфче и го подаде на баща си. Той веднага взе калъфчето, издърпа чифт очила за четене от предния джоб на ризата си и ги нагласи върху края на носа си. — Снимката отляво е когато беше на четири месеца — обясни Бони. — Другата отдясно е от миналата година. Доста се е променила оттогава. Косата й е по-дълга. Лицето й вече не е толкова топчесто.

— Прилича на майка си — каза Стив Лонерган.

Бони бързо върна снимките в портфейла си и отпусна ръце встрани.

— Всъщност, всички казват, че прилича повече на Род.

— Как е съпругът ти?

— Добре е. В момента е във Флорида, на конференция.

— Оставил те е да се грижиш за децата му, нали?

Бони погледна към пода, кафявите й обувки потъваха в бледозеления килим. Като движещи се пясъци, помисли си тя, като се почуди колко ли дълго щеше да може да задържи главата си на повърхността.

— Не съм дошла да говорим за Род — заяви тя.

— Защо си дошла тогава?

— Не знам — призна си Бони след известна пауза. — Има някои неща, които чувствам, че трябва да бъдат казани.

— Кажи ги тогава — нареди й баща й.

— Не е толкова лесно.

— Имаше повече от три години, за да се подготвиш.

Бони пое дълбоко въздух, опита се да каже нещо, но не можа.

— Какво правиш тук, Бони? — попита просто баща й.

— Какво правиш ти тук? — отвърна му рязко Бони, като се хвана за въпроса му. — Какво право имаш ти да бъдеш в тази къща? Как смееш да се връщаш отново тук? Как смееш да се подиграваш с паметта на майка ми! — Бони отстъпи назад, сащисана от яростното си избухване.

— Това ли си мислиш, че правя?

— Мисля, че нямаш работа тук! Ти мразеше тази къща. Нямаше търпение да я напуснеш.

— Винаги съм обичал това място — поправи я той. — Въпреки, трябва да си призная, че мразех онези проклети тапети на цветя. Но когато майка ти и аз решихме да се разведем…

— Ти ни напусна. Не й остави друг избор.

— Тя всъщност никога не бе харесвала тази къща, знаеш го. Опитвах се да я убедя да се премести оттук. Тя предпочиташе града. Но настоя да я задържи, като част от условията по развода, вероятно най-вече за да ме вбеси.

— По-вероятно, за да не разстройва семейството повече, отколкото е необходимо — отвърна Бони. — Може би си е мислела, че сме претърпели достатъчно промени.

— Може би. Вече никога няма да узнаем. — Стив Лонерган замлъкна за миг, преглътна и погледна към прозореца. — Както и да е, когато тя почина и остави къщата на Ник, той ме попита дали не искам да я купя от него. Нуждаел се повече от пари, отколкото от голяма къща и ние с Аделайн се съгласихме да го извадим от затруднението.

— Всички винаги са се опитвали да извадят стария Ник от затруднение. — Бони поклати глава с удивление.

— Може би той не е толкова силен, колкото си ти, Бони.

— И слабите трябва да наследят земята — отвърна Бони, като забеляза, че Библията все още се намира на масичката за кафе.

— На кого всъщност се сърдиш, Бони? — попита баща й.

— Това пък какво значи?

— Не аз съм този, който е умрял и е оставил къщата на брат ти — напомни й баща й.

Бони започна да крачи между канапето и креслото.

— Ако се опитваш да ми кажеш, че човекът, на когото действително се сърдя е майка ми, напълно грешиш. Знам на кого се сърдя и той стои точно пред мен.

— Защо ми се сърдиш?

— Защо ли? — повтори Бони като папагал.

— Защо? — потрети той.

— А ти как мислиш? — извика Бони. — Ти напусна семейството си.

— Напуснах една непоносима ситуация.

— Непоносима за кого? Не майка ми излизаше всяка нощ да скитори навън.

— Не, майка ти всяка нощ си беше вкъщи, в леглото.

— Тя беше болна.

— Тя все беше болна, дявол да го вземе.

— Да не би да я обвиняваш?

— Не. Просто казвам, че не можех повече да живея по този начин. — Той прокара ръка по темето си. — Не се опитвам да си търся извинения, Бони. Знам, че се измъкнах като страхливец. Но опитай се да разбереш поне за миг какво ми беше на мен. Тогава все още бях сравнително млад мъж. Имаше неща, които ми се правеха. На майка ти никога никъде не й се ходеше. Никога нищо не й се правеше. Тя нямаше желание да се сприятелява с никого, да пътува, дори да прави любов.

— Тя беше болна — повтори Бони.

— Аз също — изстреля в отговор баща й. — До гуша ми беше дошло да живея по този начин, да се чувствам така, сякаш животът ми е свършил, да спя всяка нощ до някой, който се отдръпва с отвращение, когато се опитам да го докосна. Бони, тогава ти беше още дете, не очаквах да ме разбереш. Но сега вече си възрастен човек. Надявах се, че ще проявиш малко разбиране.

— А твоето разбиране къде беше?

— Опитвах се, Бони. С години се опитвах.

— И после ни изостави. Тя никога не беше същата, след като ти ни напусна.

— Беше си съвсем същата и ти го знаеш.

— Ти си тръгна и повече никога не се върна.

— Тя така искаше.

— Тя не е знаела какво иска. Тя беше болна…

— Задушавах се. Не можех да дишам. Болестта й заразяваше всички ни.

— Та затова ти остави две деца сами да се грижат за нея?

— Не знаех какво друго да направя.

— Можеше да ни вземеш и нас с теб! — извика Бони и се сепна от думите, които излязоха от устата й. Тя избухна в сълзи, после се срина на канапето. — Можеше да ни вземеш и нас с теб — изхлипа тя.

Дълго време никой не проговори. След няколко минути Бони почувства баща си до себе си, ръката му на рамото й.

— Недей — каза тя и отметна ръката му. — Прекалено късно е.

— Защо да е прекалено късно?

— Защото аз вече не съм малкото момиченце.

— Ти винаги ще си малкото ми момиченце — отвърна й той.

— Нямаш представа — започна тя, като отказваше да го погледне, — нямаш представа колко много плачех, как всяка нощ се молех да дойдеш да ни вземеш. Една нощ дори станах в съня си, опаковах си багажа и те зачаках на външната врата. Но не ти ме намери. Не ти ме събуди.

— Толкова съжалявам, Бони. Много пъти търсех начин да се сближа с теб, знаеш това.

— Да, биваше те много да ни представяш на новите си жени.

— Ти ми даде ясно да разбера на чия страна си и че не искаш да имаш нищо общо с мен.

— За бога, та аз бях дете! Ти какво очакваше?

— Очаквах да пораснеш.

— Ти ни изостави. Ти ме изостави. — Нов сърцераздирателен изблик на сълзи разтърси тялото на Бони.

— Толкова съжалявам — отвърна баща й. — Бих искал да можех да кажа или да сторя нещо. — Гласът му постепенно заглъхна. Той се запъти към прозореца и се загледа към улицата.

— Щастлив ли си? — попита Бони, с очи приковани към леко приведения му гръб. — Аделайн направи ли те щастлив?

— Тя е чудесна жена — заяви баща й и се извърна с лице към Бони. — Много съм щастлив.

— А Ник? Мислиш ли, че наистина се е взел в ръце?

— Мисля, че да. Защо не му дадеш възможност?

— Нямам му доверие.

— Той ти е брат.

— Той разби сърцето на майка ми.

— Не можеш да го виниш за смъртта на майка си, Бони — отвърна баща й.

Бони преглътна и нетърпеливо избърса сълзите от очите си, без да каже нищо.

— Трябва да тръгвам. — Тя се изправи и излезе в коридора, усети, че баща й я следва.

— Всичко наред ли е? — попита Аделайн, като се показа от кухнята, в едната си ръка стискаше дървена лъжица.

— Всичко е наред — отвърна съпругът й и погледна за потвърждение към Бони.

Бони кимна, очите й блуждаеха към стъпалата.

— Правя сладкиш с ябълки — каза Аделайн. — Вече е във фурната. Всеки миг ще е готов, ако искаш да го опиташ.

— Наистина трябва да тръгвам — отвърна разсеяно Бони, привлечена от стълбите като от магнит.

— Искаш ли да видиш как променихме спалните? — попита Аделайн.

Десният крак на Бони вече беше върху първото стъпало, лявата й ръка — на стената. Нещо я привличаше нагоре по стълбите, тласкаше я напред. Какво правя, запита се тя, когато бавно се заизкачва нагоре. Видя как белите стени подгизнаха и потъмняха, после се изпълниха с цветя, мирисът им се завъртя около главата й и й се зави свят. Не ставай глупава, каза си, като погледна към спалнята на горния етаж. Това е просто ябълковия сладкиш във фурната, няма никакъв мирис. Няма никакви цветя.

Както и никой не те чака в спалнята на горния етаж, напомни си Бони, когато стигна до площадката и прекоси коридора. Отвори вратата на онова, което някога беше спалнята на майка й.

Жената седеше по средата на леглото, лицето й бе обвито със сенки.

— Променихме всичко, както виждаш — обясняваше Аделайн някъде до Бони. — Решихме, че синьото ще е хубаво за спалня, а пък аз винаги много съм обичала огледалата.

— Мога ли да остана за няколко минути сама? — попита Бони, с очи приковани върху обвитата със сенки фигура по средата на леглото.

— Разбира се — отвърна Аделайн, смущението накара думите й да потреперят във въздуха. — Ние сме долу.

Бони чу как вратата се затвори зад нея. Чак тогава фигурата на леглото се протегна от сенките и подкани Бони да се приближи.

Двайсет и пета глава

— Ела по-близо, за да мога да те виждам — каза фигурата с изненадващо силен глас.

Бони насили краката си да се приближат към леглото и улови отражението си във високото до тавана огледало зад рамката от светло дърво на леглото, видя го как отскача в по-малкото огледало върху скрина до отсрещната стена. Само дето вместо жена в безформена, широка, екрю на цвят рокля, тя видя малко единайсетгодишно момиченце, облечено в избеляла бяла памучна рокличка, дългата му до раменете кестенява коса бе събрана на конска опашка с лъскава розова панделка.

— Как се чувстваш днес? — попита момиченцето жената в леглото, като предпазливо се приближи.

Сенки, подобно на морски вълни, играеха върху лицето на жената.

— Страхувам се, не много добре.

— Донесох ти закуска. — Момиченцето вдигна един тежък пластмасов поднос, за да може жената да го огледа.

— Нищо не мога да хапна.

— Не можеш ли поне да опиташ? Сама съм го приготвила. Две не много рохки яйца, точно както ги обичаш.

— Не мога да ям яйца.

— Малко портокалов сок тогава. — Детето сложи подноса на нощната масичка и вдигна чашата към леглото.

— Ти си добро момиче — каза майка й, като се отпусна отново на възглавниците си, без да обръща внимание на високата стъклена чаша сок в ръката на детето.

То се приближи по-близо и вдигна чашата до устните на жената.

— Днес лош ден ли е? — попита то.

— Страхувам се, че да.

— Главоболие?

— Мигрена — уточни жената, като вдигна ръце към слепоочията си и затвори очи.

Вълните заляха лицето на жената, после изчезнаха, като отнесоха със себе си всички следи от живот, оставиха само една бледа, леко подпухнала маска. Върху нея, дори и когато бе отпусната, беше изписана болка. Изгубена някъде сред цялата тази болка, имаше една красива жена — обичаше да си представя детето — жена с искрящи очи и жизнерадостна, завладяваща усмивка.

Детето постави чашата на подноса върху нощната масичка и вдигна малките си ръце към лицето на жената, отмахна гъстата й кестенява коса от челото и леко разтри мястото около високите й скули.

— Не толкова силно — предупреди я жената и детето отпусна стегнатите си пръсти. — Така е по-добре. Тук — добави тя, като посочи с пръст мястото около леко чипия й нос. — Синузитът не ми даде да мигна половината нощ. Не мисля, че баща ти изобщо можа да спи. — Тя отвори очи. — Къде е той? Излезе ли вече?

— Минава единайсет — отвърна й детето. — Каза, че имал да свърши някаква работа.

— В неделя?

Детето продължи да я разтрива, без да каже нищо.

— Излязъл е с някоя от неговите жени — отвърна майка й.

— Той каза, че имал работа.

— Хубава работа, няма що.

Детето се отдръпна назад.

— Не, не спирай. Хубаво е. Имаш хубави пръсти. Караш майка ти да се чувства много по-добре.

— Така ли? Наистина ли те карам да се чувстваш по-добре?

Изведнъж из цялата къща се разнесе някакъв трясък. Бони се извърна, очертанията й се сляха с тези на детето в огледалото.

— Какво беше това? — чу тя как баща й извика отдолу.

— Нищо, Стив — отвърна му Аделайн. — Изпуснах купата за разбиване. Няма нищо страшно.

— Какъв е този шум? — попита жената в леглото, когато Бони се върна отново в тялото на единайсетгодишното момиче.

— Ник пак играе на стражари и апаши — отвърна то.

— Бум-бум! — изкрещя Ник, като връхлетя в стаята, носеше голяма тенекиена значка и размахваше към тях пистолет-играчка. — Бум-бум! Мъртва си.

— Ник, пази тишина — помоли го малкото момиче. — Мама не се чувства добре днес.

— Бум-бум — продължи Ник, без да го е грижа за нищо. — Застрелях те. Ти си мъртва.

— Застреля ме — съгласи се жената на леглото, в гласа й прозираше смях. — Мъртва съм. — Тя затвори очи и главата й се килна към дясното й рамо.

Ник високо се разсмя и избяга от стаята, единайсетгодишната му сестра се спусна след него. От мястото, където се намираше, в дъното на стаята, Бони ги видя да излизат.

— Ела по-близо — прикани я отново жената на леглото.

Бони изправи рамене и се приближи до леглото, пръстите й се плъзнаха по небесносиния юрган. За миг отгоре му се пръснаха цветя като плевели. Бони се вгледа в огледалото, видя как от него изниква друг образ, този път по-висок от предишния, бедрата по-пълни, гърдите по-развити. Образът се изви навътре-навън, стана по-широк, после по-тънък, кривеше се насам-натам, подобно на отражение в криво огледало.

— Баща ти ни напусна — каза майка й от леглото, лицето й бе изпънато от гняв.

— Ще се върне — увери я момичето.

— Не, няма.

— Просто има нужда да остане сам. Скоро ще си бъде у дома.

— Не, няма да се върне. Той е с нея.

— С нея?

— С онази жена, с която се среща.

— Няма да остане при нея.

— Няма да се върне обратно.

Бони видя как очите на момичето се изпълват със сълзи.

— Аз ще се грижа за теб, мамо — чу го тя да казва.

— Трябва да отида при доктор Бленд в петък. Как ще стигна дотам?

— Аз ще те заведа.

— Страх ме е — извика жената и момичето се втурна към нея. — Сърцето ми бие толкова бясно, че ме е страх, че ще получа инфаркт.

— Какво мога да направя?

— Донеси ми хапчетата. Те са точно до леглото.

Ръцете на момичето се мъчеха са отворят малкото бурканче с червено-жълти капсули. То пусна две в дланта на ръката си, подаде ги към устните на жената, видя как тя ги преглъща с лекота и без вода.

— Добре ли си?

Жената поклати глава.

— Какво мога да направя?

— Нищо. Ти си добро момиче. — Тя изтри потта от челото си с опаката част на пръстите си и се огледа в затъмнената стая. — Къде е Никълъс?

— Крие се от съседите — отвърна момичето, като се страхуваше да не разстрои майка си, но в същото време не му се искаше да я лъже. — Сложил белезници на госпожа Градовски и пуснал ключа в тоалетната. Господни Градовски трябвало да вика ключар, за да й ги свалят. Наистина е бесен.

Майка й се разсмя, развеселена, както винаги, от лудориите на Ник. Явно, той никога не правеше нищо лошо. Момичето поклати глава учудено и слисано едновременно и после постепенно избледня.

— Все още не мога да те видя — каза на Бони фигурата на леглото. — Трябва да дойдеш по-близо.

Бони пристъпи едва-едва към леглото. Но някой бе застанал точно на пътя й, бе й препречил пътя: една млада жена, която тя отлично познаваше, осъзна Бони, когато зае мястото й и придоби разтревожената й поза, дъхът на жената се сви в гърдите й.

— Ще се омъжвам — съобщи тя, после зачака. — Мамо, чу ли какво ти казах? Казах, че двамата с Род ще се женим.

— Чух те. Поздравления.

— Не звучи да си особено радостна.

Майка й прехапа долната си устна.

— Значи и ти ме напускаш — отвърна тя.

— Не, разбира се, че не. Никой не те напуска.

— Изнасяш се.

— Ще се омъжвам.

— Кой ще се грижи за мен?

— Доктор Мънсън каза, че си достатъчно добре, за да се грижиш сама за себе си.

— Вече не ходя при доктор Мънсън.

— Можем да ти вземем домашна прислужница.

— Не искам непознати в къщата си.

— Ще измислим нещо. Моля те, мамо, искам да си щастлива заради мен.

Жената в леглото извърна глава встрани и се разплака.

— Не плачи, мамо. Не сега. Сега е време да се радваш — каза Бони, гласът й рикошираше напред-назад между двете огледала, отекваше в застоялия въздух на стаята. — Не можеш ли поне веднъж да се зарадваш за мен?

— Седни, Бони — отвърна майка й.

Младата бъдеща майка замени притеснената бъдеща булка. Тя седна в крайчеца на покритата с цветя завивка.

— Трябва да си поговорим — заяви майка й.

— Трябва да си почиваш, майко. Доктор Бигълоу каза…

— Доктор Бигълоу не разбира нищо. Нищо ли не научи всичките тези години?

— Той каза, че си получила удар, че е по-лош от предишния.

— Искам да поговорим за завещанието ми.

— Моля те, мамо, не можем ли да поговорим за това, когато се почувстваш по-добре.

— Искам да ме разбереш.

— Да разбера какво?

— Защо съм направила онова, което съм направила.

— За какво говориш?

— Оставям къщата на Ник.

— Майко, не искам да говорим за това сега.

— Той има нужда от някаква опора.

— Ти ще се оправиш. Можем да поговорим, когато се позасилиш.

— Ник не е толкова силен, колкото теб — продължи майка й, като използва думите й. — Затова и винаги се забърква в неприятности. Ти трябва да му помагаш.

— Ник е голямо момче, майко. Той може сам да се грижи за себе си.

— Не се е опитвал да убива никого. Знаеш го. Ще видиш, че ще бъде оправдан. Като предишния път. Няма да отиде в затвора. Всичко е някаква ужасна грешка.

— Майко, трябва да престанеш да се тревожиш за него. Не е хубаво да се разстройваш.

— Той винаги е бил трудно дете — продължи майка й, почти гордо. — Не като теб. Винаги съм можела да разчитам, че ти ще постъпиш правилно. Ти си доброто ми дете. — Ъгълчетата на устните й се помъчиха да се усмихнат, но ударът беше оставил по-голямата част от лицето й неподвижна и усмивката не успя да се закачи върху тях. — Но как само ме разсмиваше той с глупавите си игри. През цялото време стреляше с пистолета си. Бум-бум — продължи майка й, очите й се усмихваха, дори и устните да не можеха. — Разбираш ме, нали, Бони? — повтори тя. — Ти вече си имаш къща и съпруг и бебето ти е на път. Ник си няма нищо. Той има нужда от нещо, за което да се хване.

— Прави каквото искаш, майко — чу се да казва Бони. — Къщата няма значение за мен. Нищо няма значение за мен.

— Излъга, нали? — попита сега фигурата на леглото, като се протегна и сграбчи ръката на Бони, за да я принуди насила да погледне отново към собственото си отражение. — Никога не те е бивало да лъжеш.

Бони направи опит да се отдръпне, но ръката беше прекалено бърза, прекалено силна. Усети как неумолимо я тегли към фигурата на леглото.

— Не — настоя тя. — Моля те, остави ме на мира.

— Погледни ме — заповяда жената.

Бони веднага закри очи.

— Не. Не.

— Погледни ме — заповяда отново жената, костеливите пръсти издърпаха ръцете на Бони от лицето й.

Дланите й се отпуснаха встрани. Тя отвори очи, погледна право към жената в леглото и тогава всички сенки от миналото се разбулиха.

Майка й също я погледна, гъстата кестенява коса беше прибрана назад и закопчана със старинна сребърна шнола, очите й бяха дълбоки и студени като арктическо море, бледата кожа бе силно опъната около гордите скули, финият чип нос — над неубедителната усмивка.

— Изглеждаш уморена — каза майка й, като закопча последното копче на белия си пеньоар.

— Не се чувствам много добре — отвърна й Бони.

— Ходи ли на лекар?

— Да. — Тя млъкна, преглътна. — Помислих си, че може би ти ще можеш да ми помогнеш.

— Аз? Как?

— Не знам.

— Защо си дошла?

— Исках да те видя.

— Какво си мислиш, че бих могла да направя за теб?

— Не знам — отвърна й искрено Бони, като търсеше отговора изписан на стените. Не откри нищо. — Знаеш ли, че Ник продаде къщата на татко веднага след смъртта ти?

— Трябвали са му пари за адвокати.

— Ти му даде пари за адвокати.

— Къщата беше прекалено голяма за него. И освен това, той обича да пътува. Спомни си как замина след колежа, прекоси сам цялата страна…

— Престани да го извиняваш.

— Той ми е син.

— Аз пък съм ти дъщеря!

Майка й не каза нищо. Бони усети, че се е втренчила в огледалото, лице в лице с безкрайното повторение на майка и дъщеря, което се отразяваше в него. Поколения майки и дъщери, помисли си тя, толкова близо, колкото собствените им отражения и толкова недостижими.

— Не знаех, че къщата означава толкова много за теб — каза майка й.

— Не става въпрос за къщата — извика Бони. — Изобщо не ми пука за къщата.

— Тогава не те разбирам.

— Ти ме интересуваш. Теб обичам.

— И аз те обичам — отвърна спокойно майка й.

— Не. В твоето сърце имаше място само за едно дете и това дете беше Ник.

— Това е смешно, Бони. Винаги съм те обичала.

— Не. Ти зависеше от мен. Ти разчиташе на мен. Аз бях доброто ти дете, не помниш ли? Аз бях доброто малко момиченце. Добричката ми, ме наричаше ти. Осланяше се на мен. Но обичаше Ник.

— Това са глупости, Бони — възрази майка й, раздразнението изпъваше всяка нейна дума като ластик. — Очаквах повече от теб.

— Ти винаги си очаквала повече от мен — отвърна й Бони. — И аз винаги оправдавах очакванията ти. Нали? Нима не правех винаги онова, което се очакваше от мен? Нима не се стремях винаги да прескоча всяка допълнителна летва?

Майка й не каза нищо.

— Цял живот се опитвах да те направя щастлива. Опитвах се да ти угодя. Опитвах се да те накарам да се чувстваш по-добре. Когато бях малко момиченце си мислех, че може би си болна, заради нещо, което аз съм направила, мислех си, че ако мога да бъда идеалното малко момиченце и не ти създавам никакви неприятности, тогава ще се оправиш. Дори и когато пораснах и разбрах, че проблемите ти нямат нищо общо с мен, аз все още продължавах да си мисля, че мога да те накарам да се чувстваш по-добре. Сключих сделка с Бога. Обещах Му всичко, ако Той просто отново те накара да оздравееш, ако Той те направи щастлива. И когато татко си отиде, се почувствах даже още по-отговорна. Стараех се още повече. Готвех, чистех къщата, изкарвах само отлични бележки в училище. Но без значение колко много се стараех, без значение колко много или колко дълго се молех, без значение колко послушна бях, ти не се почувства по-добре. Ти никога не напускаше къщата, освен ако не трябваше да ходиш по доктори. Даваш ли си сметка, че ти нито веднъж не дойде да ме видиш на някоя училищна пиеса? Че нито веднъж не се срещна с някой от моите учители. Че изобщо не дойде на дипломирането ми в колежа?

— Бях болна!

— Ти винаги беше болна!

— И ти ме обвиняваш за това?

— Не! — извика Бони, после: — Да! Да, обвинявам те. — Тя нададе дълбоко, мъчително ридание. — Какъв живот е било това за едно дете? Не можехме да си каним приятели. Не можехме да говорим по-силно от шепот. Не можехме да пускаме високо радиото или да имаме животни вкъщи, или дори да се бием. Трябваше да внимаваме какво казваме или какво правим, в случай че това би могло да те разстрои и да ти се случи най-лошото. Докторите непрекъснато те съветваха да станеш от леглото, да излезеш от къщата. Казваха ти, че можеш да живееш нормален живот, че не си инвалид, който трябва да бъде прикован към леглото си…

— Лекарите — сопна се отново майка й. — Каква полза има от тях?

— Е, ти поне би трябвало да знаеш. Имаше си достатъчно. Сменяше ги всеки път, щом някой ти кажеше нещо, което не ти се искаше да чуеш. Винаги си намираше някой нов, който да изслушва излиянията ти от болежки и болки, някой, който да ти предписва повече хапчета. Някога хрумвало ли ти е, че може би комбинацията от всичките хапчета, които вземаше, допринесе за удара ти?

— Това са глупости. И ти като мен много добре знаеш, че имах сърдечно заболяване…

— Шум на сърцето. Милиони хора имат шум на сърцето. И водят пълноценен и продуктивен живот.

— Имах алергии, имах мигрени.

— Имаше съпруг и две деца, които се нуждаеха от теб.

— Положих всички усилия.

— Изобщо не направи и опит! — Бони затвори очи, усети, че стаята се върти. — Ти ни изостави много преди татко да го направи.

Настъпи тишина.

— Хич не ме беше грижа за къщата — каза най-накрая Бони, опитвайки се да вкара мислите си в думи, да осмисли всичко онова, което изпитваше. — С разума си разбирах защо остави къщата на Ник, наистина. Просто това ме накара да се почувствам толкова изоставена. Изоставена за пореден път. — Бони се изправи и се приближи към скрина, погледна обратно към майка си през пластовете огледала. — Когато разбрах, че съм бременна, нямах търпение да ти кажа. Няколкото изминали месеца бяха ужасни. Ник беше арестуван. Ти получи удара. И си помислих, че новината може да те спаси. — Бони се разсмя. — След всичките тези години, след всичко, което се беше случило, все още си въобразявах, че имам сила да те излекувам. А и дори аз да не можех, детето ми със сигурност можеше. Моето бебе щеше да те накара да се стегнеш, да ти даде силите, от които се нуждаеше, волята за живот, желанието да видиш първата усмивка и да уловиш първата стъпка. Убеждавах се, че ще бъдеш тук за детето ми по начина, по който никога не си била за мен, че ще бъдеш идеалната баба, ще плетеш пуловери, ще печеш сладкиши с ябълки. — Неохотно, тя си представи Аделайн долу в кухнята. — Но ти дори и това не можа да направиш — настоя Бони. — Трябваше да си отидеш, преди Аманда да се роди. Ти дори не ми достави удоволствието да ти покажа детето си.

— Мислиш, че съм го направила нарочно ли? — попита майка й.

— Не ми пука дали си го направила нарочно — отвърна й Бони. — Важното е, че ти не беше тук, че никога не беше тук. Нито за татко, нито за Ник, нито за Аманда, още повече пък за мен.

Майка й сгъна ръце една в друга и се втренчи в скута си.

— Какво се е случило с теб, Бони? — попита тя горчиво. — Винаги си била толкова добро момиче.

— Не съм била толкова добро момиче! — извика Бони, като видя как огледалото потрепери, разтрисайки се набързо през отраженията: разтревожената жена в бяла дреха, притесненото момиче, загрижената двайсетинагодишна млада жена, нервната булка, обърканата бъдеща майка. Видя как те потрепериха и запушиха уши с ръце. — Знаеш ли колко пъти съм искала да умреш? — изкрещя Бони. — Имаш ли изобщо представа колко пъти съм искала сърцето ти просто да спре? — попита тя, усети как собственото й сърце се пропуква и после се разкъсва от това признание. — Знаеш ли, че колкото пъти съм се молила да се оправиш, толкова пъти съм се молила и да заспиш и никога повече да не се събудиш? О, господи, аз не съм добро момиче. Изобщо не съм добра. — Бони се свлече отстрани до леглото. Положи глава в скута на майка си и се разрида.

След няколко минути почувства ръката на майка си върху косата си, пръстите й я галеха по врата.

— Обичам те — прошепна майка й, гласът й постепенно заглъхна.

— Аз те обичам повече — изхлипа тихо Бони.

— Всичко е наред — казваше гласът. — Всичко е наред, Бони. Всичко ще се оправи.

Бони бавно вдигна глава и видя Аделайн да стои до нея и пръстите й нежно да я галят по врата. Бони погледна към леглото, усети небесносинята покривка плоска под пръстите си. Леглото беше празно. Майка й си беше отишла.

— С баща ти те чухме, че плачеш — каза Аделайн. — Притеснихме се.

— Съжалявам — отвърна Бони, като изтри очи. — Не исках да ви тревожа.

— Не, не съжалявай. Нормално е да си тъжна. Нормално е да плачеш.

Бони кимна и се насили да се изправи.

— Трябва да тръгвам.

— Наистина ли трябва? — попита Аделайн. — Ник току-що се обади. Казах му, че си тук. Той обеща да си дойде след няколко минути.

— Не мога да чакам. Трябва да се прибирам.

— Двамата с баща ти ще се радваме много, ако останеш за вечеря. Можеш да се обадиш у вас, да поканиш цялото семейство. За нас ще е удоволствие…

— Благодаря ти, но не — отвърна бързо Бони. — Род е извън града, а аз не се чувствам много добре.

— Тогава, може би, друг път.

— Може би — повтори Бони и хвърли един последен поглед на стаята, преди да си тръгне и да остави призраците и сенките от миналото зад себе си.

Двайсет и шеста глава

Той я чакаше, когато тя се прибра.

— Джош! — възкликна Бони приятно изненадана, щом слезе от колата си и го видя да стои на алеята пред дома й, наложи се да се пребори с внезапното си желание да се спусне в прегръдките му.

— Както виждам с колата вече всичко е наред — каза той.

Тя си погледна часовника, доста объркана от факта, колко се радваше, че го вижда. Надяваше се поне да не е прекалено явно изписано върху лицето й.

— Какво правиш тук? — попита тя, като видя, че почти наближава пет.

— Реших да намина и да видя как си, и да ти донеса малко пилешки бульон. — Той вдигна голяма бутилка с някаква бистра течност.

Бони смутено приглади късата си коса и отвори външната врата, очите й разтревожено обиколиха пода, преди да се дръпне и да го пусне да влезе вътре.

— Ехо? — извика тя, като се запъти направо към кухнята. Пое пилешкия бульон от ръцете на Джош и го постави на плота. — Има ли някой вкъщи? Лорън? Аманда? — Бони се върна обратно в преддверието и отново си погледна часовника. — Сам? — Очите й разтревожено пак зашариха по пода. Л’ил Абнър, промълви тя беззвучно. Къде бяха всички?

— Те са в къщата на Даяна — каза Джош някъде зад нея.

Бони се завъртя. Прекалено бързо. Зави й се свят.

— Какво?

Джош протегна към нея лист хартия.

— Оставили са ти бележка на кухненската маса. Заповядай. — Подаде й листа. Бони се пресегна да го вземе, изгуби равновесие, усети как тялото й се олюлява. В следващия миг се озова в ръцете на Джош и стаята се завъртя около нея.

— Чакай да ти налея малко вода — каза Джош, като поведе Бони обратно към кухнята и я сложи да седне на един от кухненските столове. Без да я изпуска от очи, той изтича до мивката и й наля чаша студена вода.

— Не сме ли го правили и преди? — попита Бони.

Джош се усмихна и притисна чашата към устните й.

— Добре ли си? Да повикам ли лекар?

Бони изпи една голяма глътка.

— Тази сутрин ходих на лекар. Даде ми някакви хапчета.

— Време ли е да ги взимаш вече?

Бони си погледна часовника, но не можа да различи коя стрелка е дългата и коя късата. Те се размазваха и преплитаха, изгубени между цифри, които не й говореха нищо.

— След един час — отвърна накрая, като си припомни, че преди няколко минути наближаваше пет. Изпи още една глътка вода. — Ще се оправя. Мисля, че днес просто се попресилих. — Беше изтощена, осъзна тя, отчаяно й се искаше да си легне. Цялото това шофиране. Всичките тези спомени. Да застанеш лице в лице с бащиното си семейство не е точно разходка по плажа, реши тя, като си помисли за Род във Флорида и се почуди какво ли правят децата му у Даяна.

— Какво пише в бележката? — попита Бони.

— „Бони — прочете Джош, — отиваме в къщата на Даяна, за да започнем с тапетите в банята й. Взимаме и Аманда с нас. Ще се върнем до шест.“ Подписано: „Сам и Лорън“. — Той върна бележката на масата. — Да ти сипя ли една чаша бульон?

Бони се усмихна.

— Благодаря ти. Би ми дошло добре.

В следващия миг той вече бе до плота и изпразваше съдържанието на бутилката в една тенджера, после започна внимателно да го бърка, докато се затопли.

— Много е вкусен — каза му Бони няколко минути по-късно, след като опита успокояващата течност и тя запълзя надолу по гърлото й.

— Тайна рецепта на майка ми.

— Наистина ли?

— Не. Майка ми готвеше ужасно. Аз пък лъжа ужасно. Купих го в един малък деликатесен магазин в Уелсли.

— И аз не мога да лъжа — отвърна му Бони, толкова се радваше, че той беше тук. — Благодаря ти за бульона. Много мило от твоя страна, че си се сетил за мен.

Той се усмихна.

— Винаги.

— Мисля, че ще е хубаво да си полегна малко, преди всички да се приберат — заяви тя, като довърши последната лъжица.

Джош й помогна да се премести във всекидневната, наблюдаваше я как ляга на канапето.

— Кога се прибира съпругът ти?

Бони сви колена към гърдите си, зарови глава в бледозелената възглавница и затвори очи.

— Тази седмица е в командировка. На конференция в Маями.

— Знае ли, че си толкова зле?

— Скоро ще се върне. — Бони повдигна брадичката си само толкова, колкото да може да надзърта през притворените си клепки, без да трябва да отваря очи. Видя как Джош се сви в един от столовете срещу канапето. — Не е необходимо да оставаш. Ще се оправя.

— Смятам, че трябва да изчакам, докато някой се прибере. Не мисля, че е разумно да те оставям сама — отвърна й той, тонът му даваше ясно да се разбере, че по-нататъшните възражения са излишни.

Благодаря ти, каза Бони, въпреки че думите така и не излязоха от устата й, защото тя вече се унасяше.

* * *

— Мамо! — извика Аманда, като се затича към нея, точно когато Бони отвори очи. — Лепихме тапети. Готино е!

Бони се надигна от канапето и спусна крака на земята, Аманда веднага се настани в скута й.

— Виждам, че сте били много заети. — Бони избърса малко бяло лепило от бузата на детето.

— Хубаво беше. Сам каза, че съм супер — изкикоти се Аманда.

— Така ли?

Аманда гордо кимна.

— Какво значи да си супер?

Бони се разсмя. Сам и Лорън влязоха в стаята. И двамата бяха с модно избелени и разкъсани дънки и стари тениски, косите им бяха вързани зад ушите и изпонапръскани с бял прашец. Дори халката на носа на Сам бе осеяна с бели точици.

— Чия е колата на паркинга? — попита Сам.

— Моята — заяви Джош, като влезе в стаята.

Къде е ходил, изненада се Бони, после се запита защо изобщо бе тук. Наистина ли бе дошъл само да види дали е добре?

— Здравейте, господин Фриймън — каза Сам. — Какво правите тук?

— Бъхтя се над горещата печка — дойде незабавният отговор. — Реших да ви приготвя нещо за вечеря, деца — обясни той. — Мисля, че Бони едва ли ще може и затова ви приготвих по един страхотен хотдог.

— Хотдог? — Аманда запляска с ръце от удоволствие.

— И печен грах с бекон, меласа и подправки — добави Джош като намигна.

— Не беше необходимо да го правиш — каза му Бони.

— Време ли е вече да си взимаш хапчетата? — попита той.

— Какви хапчета? — обади се Лорън.

— Бони е ходила на лекар — поясни Джош. — Предписал й е някакъв антибиотик. Ще ти го донеса. — Той се върна в кухнята, преди Бони да успее да възрази.

— Какво ти каза лекарят? — попита Лорън.

— Нищо особено. Каза, че е възможно да е вътрешно възпаление на ухото. — Тя сви рамене. — А може и да не е.

— Играхме си на маскарад в къщата на Даяна — заяви Аманда.

— Тя се намъкна в гардероба на Даяна — каза Лорън смутено. — Опитах се да я спра.

— Даяна има много хубави неща — отвърна Аманда.

— Да — съгласи се Бони. — Но не мисля, че ще й хареса да си играеш с тях. Надявам се, че си оставила всичко точно както си е било.

Аманда се намуси сладко, устните й направиха муцунка, която молеше да бъде целуната.

— Аз й помогнах — отвърна Лорън.

Телефонът иззвъня.

— Искаш ли аз да го вдигна? — провикна се Джош Фриймън от кухнята.

— Моля те. — Бони си помисли, че това вероятно е Род и се почуди какво ли ще реши, когато чуе непознат мъжки глас по телефона.

— Кой, по дяволите, е Джош Фриймън? — питаше Род няколко секунди по-късно, когато Бони пое телефона от ръцете на Джош и седна на един от кухненските столове, който пак Джош й придърпа.

— Учителят по рисуване на Сам — прошепна Бони. — Помниш ли го? Беше на погребението на Джоун.

— Какво търси там?

— Дойде да види как съм. Как вървят нещата в Маями? — попита тя, като промени темата. Всъщност сама не беше много сигурна какво търсеше Джош Фриймън тук.

— Страхотно. Всичко върви дори по-добре, отколкото се надявахме. Местните филиали са пощурели по Марла. Тя ги кара да ядат от шепата й.

Джош протегна ръка към нея. Едно-единствено бяло хапче лежеше върху дългата му и ясно изразена линия на живота. Бони взе хапчето, пъхна го в устата си и го преглътна с чашата вода, която Джош й подаде с другата си ръка.

— Как се чувстваш? — попита Род, сякаш изведнъж се беше сетил.

— Горе-долу по същия начин. Ходих на лекар. Предписа ми антибиотик.

— Какъв лекар?

— Доктор Клайн.

— Кой е той?

— Даяна ми го препоръча — излъга Бони, като реши, че така е по-лесно, вместо да трябва да му обяснява за посещенията си при доктор Грийнспун. Не че възнамеряваше да ги пази в тайна. Просто беше прекалено сложно, за да навлиза във всичко това по телефона.

— Намерихте ли вече змията?

Очите на Бони автоматично се стрелнаха към краката й.

— Още не.

— Е, опитай се да не се тревожиш повече за нея. Мисля, че Л’ил Абнър вече е в историята.

Бони кимна, видя, че Сам влиза в кухнята и си взема нещо безалкохолно от хладилника.

— Бони, тук ли си?

— Да. Извинявай. Ще се опитам да не се тревожа.

— Добре, виж, трябва да вървя. Марла е уредила някаква важна среща с една от телевизионните клечки тук за седем часа, а имам и да си прегледам някои бележки. Ще ти си обадя утре. Липсваш ми — добави той, преди да затвори.

— До утре — каза Бони и върна телефона на поставката му, докато Джош Фриймън слагаше пълна чиния с хотдози на кухненската маса.

— Вечерята е готова — обяви той, когато Сам, Лорън и Аманда се настаниха нетърпеливо около масата. — Хотдог за всеки. — После погледна към Бони. — А за теб — пилешки бульон.

* * *

Телефонът иззвъня точно в два и двайсет и три сутринта. Бони подскочи, ръцете й бясно се стрелнаха наред, сякаш да я защитят от звука. Трябваха й няколко секунди, за да разбере какво става и още няколко, за да намери телефона и да го вдигне до ухото си.

— Ало? — каза тя, останала без дъх, в слушалката.

Нищо.

— Ало? По дяволите, кой е?

Нищо, после странно изщракване, след това отново нищо.

— Ало? Кой е? Има ли някой?

Отговори й единствено свободният сигнал. Бони затръшна телефона в поставката му и избухна в сълзи. За пръв път от дни наред спеше нормално, необезпокоявана от гадене или кошмари, или странни помръдвания и ето, бяха разбили съня й. Може би антибиотиците все пак помагат, помисли си тя, като си изтри сълзите и стана от леглото, запали лампата, огледа набързо пода, перваза и пердетата.

Излезе в коридора. Може поне да извърша нощната си обиколка, каза си Бони. Очите й преминаха по дъските на пода, докато оглеждаше сенките в стаята на Сам, аквариумът на змията светеше, двата малки жертвени плъха се бяха свили на топка върху покритото му с чакъл дъно. Змии, а сега и плъхове. Не мога да повярвам, че това е моят живот, помисли си тя, като продължи надолу по коридора, спря пред отворената врата на Аманда и сърцето й се обърна.

Не беше ли предупредила Аманда да държи вратата на стаята си затворена, докато не намерят Л’ил Абнър? „Не забравяй да я затвориш отново, ако са събудиш през нощта и трябва да отидеш до тоалетната“ — беше я предупредила. И ето че вратата беше широко отворена.

Какво можеше да направи, поклати глава Бони, като влезе в стаята на дъщеря си и започна да се взира в тъмнината. Аманда си беше дете, нямаше дори и четири години. Не можеше да се очаква да се тревожи за всичко. Нали за това бяха майките.

Бавно очите на Бони привикнаха с тъмнината, тя се приближи до леглото на Аманда, ръката й се отпусна върху голямото плюшено кенгуру, докато се вслушваше в равномерното дишане на дъщеря си. Внимателно, Бони светна лампичката до леглото. Детето леко се размърда, но не отвори очи. Бони бързо се огледа наоколо. Имаше мечки, имаше кучета, имаше жаби. Но никакви змии, видя с облекчение Бони, изгаси лампата и излезе в коридора.

Вратата на Лорън беше затворена. Бони леко я открехна, надзърна вътре и когато чу лекичкото похъркване на Лорън, отново я затвори. После се върна обратно в своята стая, сви се в леглото си и лежа така будна до сутринта.

* * *

Джош Фриймън й се обади на следващия следобед.

— В междучасие съм — каза той. — Обаждам се само да разбера как се чувстваш.

— Ти ли звъня снощи? — попита веднага Бони.

— Снощи ли? Кога? След като си тръгнах ли?

— Искам да кажа през нощта, точно в два и двайсет и три.

— Защо, за бога, ще ти се обаждам в почти два и половина през нощта?

— Извинявай — отвърна Бони. — Не мисля много ясно. Разбира се, че не си бил ти.

— Някой ти се е обаждал в два и двайсет и три сутринта ли? Какво ти каза?

— Не каза нищо. Само изчака няколко секунди и затвори.

— Обади ли се в полицията?

— За какво? Вероятно е някой побъркан.

— Може би все пак не е лошо да уведомиш за това полицията — посъветва я той.

Бони кимна, но не каза нищо.

— Как се чувстваш?

— Всъщност, днес се чувствам малко по-силна — отвърна му Бони от леглото си. — Явно антибиотиците ми помогнаха.

— Имаш ли нужда от още пилешки бульон?

— Мисля, че ми донесе достатъчно, за да изкарам цяла седмица.

— Ами от малко компания?

— Защо? — попита тя, като изненада и двамата с въпроса.

— Защо ли? — повтори той.

Бони се поколеба.

— Първо не искаше изобщо да разговаряш с мен — напомни му тихо тя, като си помисли колко много й се иска да го види. — Сега ми носиш пилешки бульон и приготвяш вечеря на децата ми. Какво става?

Настъпи продължителна пауза.

— Харесваш ми — отвърна той просто. — А и чувствам, че имаш нужда от приятел. Аз също имам.

На вратата се позвъни.

— Някой звъни на вратата — каза му тя, благодарна за навременното прекъсване. — По-добре да ида да отворя.

— Ще ти се обадя по-късно, става ли?

— Да — отвърна тя, — става.

Звънецът иззвъня повторно, докато Бони слезе по стълбите. Тя пристегна здраво халата около себе си.

— Една секунда — извика, краката й се подгъваха от внезапното натоварване. — Кой е?

— Любимият на всички пандизчия — дойде в отговор.

Бони облегна чело на твърдото дърво на вратата. Кога бе изгубила контрола над живота си, запита се тя.

— Какво искаш, Ник?

— Искам да те видя.

— Не се чувствам много добре.

— И аз така разбрах. Пусни ме вътре. Трябва да говоря с теб.

Бони си пое дълбоко въздух и отвори вратата.

— Господи, какво си направила с косата си? — попита Ник, собствената му тъмноруса коса беше добре подстригана и сресана назад от челото му. Той има тънкия нос на майка ни, осъзна Бони, като отстъпи назад и го остави да влезе.

— Ти ли ми се обажда снощи?

— Снощи ли? Не. Трябваше ли?

— Някой ми звъня в два и двайсет и три сутринта — каза му тя, като влезе в кухнята, извади бутилката с пилешки бульон от хладилника, отля малко в една тенджера и включи печката. — Искаш ли бульон?

— Мислиш, че аз съм ти се обаждал посред нощ? Не, не искам бульон.

— И друг път си го правил — напомни му тя.

— Само защото Аделайн ми каза, че е неотложно да се свържеш с мен.

— Значи не си ми се обаждал снощи — заключи тя.

— Не, не съм. — Той дръпна един стол и седна. — Искаш ли да ми разкажеш по-подробно за това?

Бони повдигна рамене.

— Няма нищо за разказване. Някой се обади, после затвори. Край на историята.

— Разбрах, че Род е заминал за Флорида — каза Ник след малко.

— Какво пък трябва да значи това?

— Нищо. Нарича се разговор.

— Помислих, да не намекваш, че Род може да се е обаждал.

— Дори не ми мина през ума. Защо? Мислиш, че може да е бил Род ли?

— Разбира се, че не — отвърна бързо тя. Наистина ли?

— Виж — каза й Ник, — отбих се само да видя как си. Аделайн ми каза, че си идвала вчера. Надявах се да те заваря, когато се прибера от работа, но Аделайн ми каза, че си си тръгнала, защото не си се чувствала много добре.

— Какво друго още ти е казала скъпата Аделайн?

— Че вие с татко добре сте си поговорили.

— Така ли й е казал татко?

— Знаеш го татко. Той…

— … не говори много — отвърна Бони, като довърши изречението на брат си.

— Но съм сигурен, че се е зарадвал на посещението ти, Бони. Беше изписано на лицето му. Сякаш някаква дълга сянка се бе разсеяла.

Бульонът завря. Бони вдигна тенджерата от котлона и наля горещата течност в една купа.

— Сигурен ли си, че не искаш?

— Бих пийнал една бира, ако имаш.

Бони кимна към хладилника.

— Чувствай се като у дома си.

В следващия миг те седяха един срещу друг на кухненската маса, Бони отпиваше от бульона си, Ник — от бирата. Кой би си го помислил, почуди се Бони, удивена от неограничените възможности на мозъка да се изненадва.

— Какво става с разследването по убийството? — попита изведнъж Ник.

Въпросът завари Бони неподготвена, ръцете й се разтрепериха и бульонът в лъжицата се разля върху масата.

— Какво?

— Внимавай — предупреди я той. — Горещ е. — Грабна една салфетка от страничния плот и избърса разлятото. — Попитах дали има нещо ново около полицейското разследване.

— Защо питаш?

Ник повдигна рамене.

— Не съм чел нищо из вестниците от известно време насам. Просто се чудех дали не си разбрала нещо повече.

— Като например?

— Например, дали полицията вече не е на път да открие убиеца на Джоун.

— И аз знам толкова, колкото и ти — отвърна Бони, погледна го право в очите и се опита да прочете мислите зад тях.

Ник вдигна бирената бутилка към устните си, отметна глава назад и засмука наситенокафявата течност, сякаш дърпаше от цигара.

— Нищо не може да се сравни с една хубава студена бира — каза той.

— Ти чул ли си нещо?

— Аз? — Той се разсмя. — Как бих могъл да чуя нещо?

— Помислих си, че полицията може да е идвала пак да те разпитва.

— Още ли смяташ, че може аз да съм убил Джоун?

— Ти ли я уби?

— Не. — Той изгълта още една глътка от бирата си. — Имам алиби, не помниш ли?

— Не съм сигурна, че баща ни ще бъде сметнат за непредубеден свидетел.

— Не беше права за него преди.

Настъпи мълчание.

— Може би и за мен грешиш — допълни Ник.

— Съмнявам се — отвърна упорито Бони, като преглътна остатъка от бульона си и отнесе купата в мивката. Подът леко се люлееше под краката й. — Не ти е за първи път, нали? — попита тя. — Още ли продължаваш да твърдиш, че си бил осъден несправедливо?

— Бях в колата, когато Скот Дънфи уреждаше удара — напомни й той и старите изрезки от вестник затанцуваха пред очите й. Изрезките от албума на Джоун, припомни си тя, дъхът й застина в гърлото.

— Стояли са на метър от теб — отвърна му тя. — Как е възможно да не си чул за какво са си говорели?

— Прозорците на колата бяха затворени.

— Значи нищичко не си чул и си нямал ни най-малка представа защо партньорът ти със съмнителна репутация е дал десет хиляди долара в брой на някакъв абсолютно непознат. Сериозно ли това искаш да ми кажеш?

— По-сложно е, отколкото можеш да си представиш.

— Така ли?

Настъпи моментно мълчание.

— Не съм убил Джоун — каза Ник накрая.

Бони кимна и не отвърна нищо. Какъв смисъл имаше? Тя видя как стаята изведнъж се наклони, таванът се килна към пода. Подпря се на кухненския плот, опита се да съсредоточи поглед върху високото кленово дърво точно пред предния прозорец. Клоните му се полюшваха от лекия ветрец навън. Премести очи към литографията на Шагал на стената, видя обърната с главата надолу крава да се плъзга по покрива на къщата, усети как коленете й отмаляват. Видя рисунката на Аманда с хората с квадратни глави. Вече започваше да чувства и собствената си глава като такава. Какво й ставаше? Дали не беше време да си вземе хапче? Направи опит да различи часовника си. Отказа се, когато цифрите се оказаха неразгадаеми и вместо това погледна към електронния над фурната, но той също бе размазан и цифрите му се кривяха напред-назад. „Часовникът в колата ми е електронен“, спомни си тя, че беше казала на полицията и после се бе разсмяла на абсурдността на всичко. Защо никой не й беше казал, че ще става дори още по-лошо?

— Бони — викаше Ник, гласът му стигаше провлачено до нея, сякаш минаваше през гъста меласа. — Какво става? Добре ли си?

Тя направи крачка напред и се уплаши, когато не можа да усети пода под краката си.

— Помогни ми — изплака Бони. Причерня й пред очите и усети, че пропада надолу с главата в пропастта.

Двайсет и седма глава

Когато отвори очи, Бони лежеше в леглото си, а Ник седеше на стола срещу нея.

— Какво стана? — попита тя, като бавно се надигна и се облегна на рамката.

— Припадна — отвърна й той, приближи се до леглото и внимателно седна при краката й.

Бони се огледа наоколо и видя, че навън е още светло.

— Преди колко време?

— Не много. Преди час, може би.

— А децата…?

— Сам и Лорън се прибраха от училище и веднага пак излязоха. Споменаха нещо за лепене на тапети в банята на Даяна. Аманда още не се е прибрала.

— Да. Канена е на гости в къщата на едно приятелче. Ще я доведат към пет и половина. Трябва да стана и да започна да приготвям вечерята. — Тя си пое дълбоко въздух. Главата осезаемо й тежеше, сякаш за врата й беше истинско усилие да я придържа. Какво ставаше? Дали грипът я повтаряше? Чувстваше се по-зле, от когато и да било.

— Стой си, където си. Вече казах на децата, че ще си поръчаме пица, когато се приберат.

— Това е смешно — измърмори Бони. — Не мога вечно да лежа.

— Кой е споменал нещо за вечно? — попита Ник. — Ти не си майка ни, Бони. Животът не се състои само от няколко дни.

Бони опита да се усмихне, но устните й потрепериха, после се извиха и тя се отказа.

— Откога си станал толкова добър?

— Един мъж се обади, докато спеше — съобщи й Ник, без да обръща внимание на въпроса й. — Казвал се Джош Фриймън. Твърдеше, че ти е приятел.

Бони кимна.

— Преподава в уестънската гимназия. Отби се вчера, донесе ми малко пилешки бульон.

— Добре — отвърна Ник, като я потупа по крака. — Явно не ти липсват мъже, които да се грижат за теб.

Освен съпруга ми, помисли си Бони.

— Освен съпруга ти — каза Ник.

Точно в този момент телефонът иззвъня и се оказа, че е Род.

— Още ли си в леглото? — попита той учудено.

— Явно не мога да се справя с този грип.

— Какво казва докторът?

— До утре трябва да се обади с резултатите от изследванията — обясни Бони, много добре знаеше, че не това е отговорът, който Род очакваше, но си помисли, че и той ще свърши работа. Видя как Ник започна да крачи напред-назад между леглото и прозореца.

— Как са децата? — попита Род.

— Добре са. На Лорън нищо й няма. Хубаво е, че поне никой друг не се разболя. — Благодаря на Бога, помисли си Бони.

— Кога се прибира? — попита Ник.

— Какво? Кой пък беше това? Пак ли е там онзи учител?

— Ник — отвърна му Бони.

— Ник ли? Какво, по дяволите, прави той там?

— Грижа се за сестра си — отвърна Ник, като изтръгна телефона от ръката на Бони и изръмжа в него: — Нещо, което ти би трябвало да правиш.

— Ник — възрази Бони, но възражението й не беше особено убедително и трябваше да си признае, че не го направи от сърце.

— Какво, по дяволите, става там? — попита Род, гласът му беше достатъчно силен, та и Бони можа да го чуе.

— Жена ти е болна. Припадна преди по-малко от час и беше хубаво, че аз бях тук да я хвана, когато падаше.

— Припаднала ли?

— Кога се прибираш?

— По програма ще летя в събота сутринта.

— Смени си програмата тогава — отвърна Ник.

Изглеждаше така, сякаш и двамата млъкнаха, за да овладеят дъха си.

— Дай ми Бони — чу тя Род да казва и Ник й подаде обратно телефона.

— Род…

— Какво, по дяволите, става там, Бони?

— Не се чувствам добре, Род.

— Искаш да съкратя пътуването си и да се прибера по-рано, така ли? — Гласът му се молеше за едно-единствено не.

Бони затвори очи, преглътна, застоялия вкус на кръв бе полепнал по венците й.

— Да — каза тя.

Настъпи неловко мълчание.

— Добре — отвърна Род. — Ще видя какво мога да направя, за да сменя полета си за утре по някое време.

Бони започна да плаче.

— Съжалявам, Род. Не знам какво ми става. Не знам какво да правя. Страх ме е.

— Не се страхувай, скъпа. — Гласът на Род се помъчи да изрази съчувствие. — Просто е лош вирусен грип. Вероятно още преди да се прибера, вече ще си по-добре.

— Надявам се.

— Добре, виж, по-добре да тръгвам. Искам да пренаредя графика си. Ще се видим утре, скъпа. Не се тревожи. Опитай се да поспиш. И гледай да се отървеш от този твой брат. Нищо ти нямаше, докато той не започна да се появява.

Бони сложи телефона в протегната ръка на Ник, видя как той го пуска в поставката му и за първи път забеляза колко ясно очертани бяха мускулите на ръцете му. Имал е доста време да тренира в затвора, помисли си тя, като се опита да не поема тежестта на думите на Род. Нищо ти нямаше, докато той не започна да се появява.

Мислех си, че като се изправя лице в лице с миналото си ще се почувствам по-добре, каза си Бони и потъна обратно под завивките.

— Прибира се утре — чу се да прошепва тя, преди отново да се унесе в сън.

* * *

Следващия път, когато отвори очи, вече беше тъмно. Тя се сепна и се изправи в леглото, вътре в нея, една след друга, избухнаха няколко топлинни експлозии, които обляха кожата й в пот.

— Бони? — попита един глас някъде от тъмнината.

Бони се сепна, изправи се на колене върху леглото и събра одеялата около себе си, като се опитваше да реши дали е будна или спи.

— Всичко е наред. Аз съм, Ник — продължи гласът, като вече идваше от по-близо.

Бони видя фигурата му да прерязва мъждивата светлина, дългата му руса коса, мускулестите ръце, странно женствения нос по средата на толкова мъжественото му лице.

— Колко е часът? — попита тя. Колко пъти вече задаваше този въпрос? Имаше ли някакво значение? Имало ли бе изобщо?

— Минава десет — отвърна й той.

— Десет ли? Къде е Аманда?

— Спи.

— А Сам и Лорън…?

— В стаите си.

— А ти какво правиш още тук?

— Искам да съм сигурен, че си добре.

— Не разбирам — отвърна му тя. — Откога тази внезапна загриженост?

— Винаги съм бил загрижен — отвърна й той.

Чу се тихо почукване на вратата на спалнята.

— Да? — извика немощно Бони.

Сам се промъкна приведен в стаята, сякаш беше прекалено висок за тавана, главата му бе сведена над прегърбените рамене, очите му търсеха да различат Бони в тъмното.

— Чух гласове и реших да видя как си — обясни той. — Как се чувстваш?

— Била съм и по-добре.

— Хапчетата не подействаха ли?

Бони разтърка челото си. Не можеше да си спомни кога за последен път бе вземала от тях. — Може би трябва да взема сега едно — каза тя.

— Къде са? — попита Ник.

— В кухнята.

— Аз ще ги донеса — предложи Сам и изчезна.

— Странно дете — отбеляза Ник.

— И ти беше такова — напомни тя на брат си. — Все играеше на стражари и апаши. Само дето тогава винаги беше добрия. Какво стана, Ник? Какво те накара да преминеш от другата страна?

— Случват се разни неща — каза й Ник. — Хората се променят.

Ник отметна косата си от челото, върху лицето му се изписа някакво особено изражение, очите му се втренчиха в нея с напрежение, което дори и тъмнината не можеше да скрие. Осъзна, че той я плашеше.

Какво правеше тук? Защо беше дошъл? Какво търсеше обратно в живота й и защо точно сега? Каква връзка имаше той с Джоун? Със смъртта й? Дали той я беше убил? Дали възнамеряваше да убие и сестра си? Затова ли се бе промъкнал отново в живота й? Затова ли бе тук тази вечер? Толкова й беше лошо, че почти не я бе грижа. Само го свърши набързо, помоли се тя, и да приключваме. Всичко друго щеше да бъде по-добро от начина, по който се бе чувствала последните няколко седмици.

Само не прави нищо лошо на детето ми, помоли се мълчаливо тя, когато Ник се извърна. Тази мисъл накара Бони да настръхне. Трябваше да се държи, реши тя. Не можеше да позволи да се случи нищо лошо на малкото й момиченце.

— Донесох ти малко бульон — каза Сам, като предпазливо влезе в стаята, пара се вдигаше от чашата в ръката му. Той обиколи отстрани на леглото и пусна антибиотика в протегнатата длан на Бони, после прехвърли чашата от своята в нейната ръка. — Внимавай, горещ е. Сложих го в микровълновата.

Бони пъхна хапчето в устата си, леко духна бульона и после преглътна. Хапчето тромаво подскочи надолу в гърлото й като топка от автомат за подаване. Тя сръбна още една глътка бульон, усети как си изгори връхчето на езика, но въпреки това преглътна.

— Как върви банята на Даяна? — попита Бони.

— Страхотно — отвърна гордо Сам. — Мисля, че ще остане много доволна.

— Сигурна съм. — Бони отпи още една глътка от бульона.

— Ще се върне в събота или неделя. Тогава ще разбера. — Сам пристъпваше от крак на крак. — Малко съм уморен — продължи той. — Нали мога да си легна?

— Разбира се — отвърна му Бони.

— Няма нужда да ме изпращаш — каза Ник.

Сам се усмихна и провлачено се запъти към коридора, спря.

— Надявам се утре да се чувстваш по-добре.

— Аз също. — Бони насочи вниманието си обратно към Ник. — Сигурна съм, че си имаш и друга работа — започна тя.

— Напротив. Всъщност, мислех си да остана за през нощта.

— Какво? Не ставай глупав. Не можеш да останеш тук.

— Защо? Ще спя на стола. Така ще съм наблизо, в случай че имаш нужда от нещо.

— Няма да имам нужда от нищо.

— Няма да си тръгна — заяви Ник.

* * *

Първоначално чу хлипането в съня си.

Стоеше по средата на училищното кафе, с пластмасов поднос за обяд в ръце и чакаше реда си на опашката за храна.

— Отмести се — подкани я един глас и Бони пристъпи напред, високо скимтене свистеше от шахтата до краката й и ближеше голите й стъпала.

— Канализацията ли не е наред? — попита тя Род, който беше облечен в униформата на училищния пазач.

— Защо не погледнеш и не видиш? — предложи той, като дръпна квадратния капак на шахтата в стената до краката й. Хлипането веднага стана по-силно, по-ясно доловимо. Някой е заклещен вътре, осъзна Бони, като се наведе по-близо.

— Внимавай за змии — предупреди я Род, докато Бони се промъкваше в дългия тунел.

— Има ли някой? — извика Бони, гласът й отекваше в стените на тунела и я удряше отстрани по лицето като пронизващ вятър.

— Мамо — молеше се едно тихо гласче. — Мамо, помогни ми. Помогни ми.

— Аманда? — Бони се сепна и залази на четири крака към гласа. Но колкото повече се приближаваше, толкова по-дълъг ставаше тунела и толкова повече се увеличаваше разстоянието помежду им. Върху главата й започна да се рони мръсотия от стените на тунела и заплашваше да я погребе жива.

— Мамо! — изплака отново Аманда, гласът й премина във вече познатото хлипане.

— Аманда! — извика Бони, цялата обляна в пот, ръцете й се протегнаха в мрака около нея и започнаха да се размахват.

Ръката на Бони усети хладния въздух на реалността и тя се събуди, пот се стичаше от челото до врата й. О, господи, помисли си, като се изправи в леглото и различи спящата фигура на брат си в креслото от другата страна на стаята. Още един кошмар за колекцията й.

И точно в този миг тя чу хлипането и разбра, че е истинско, че подсъзнанието й не го бе създало, а просто го беше включило в съня й.

— Аманда! — прошепна разтревожено Бони, скочи от леглото и се затича по коридора към стаята на дъщеря си, хлипането се усилваше с всяка обезумяла крачка. Бони стигна до стаята на Аманда, дъхът й се стегна на топка по средата на гърдите, когато видя, че вратата на стаята е широко отворена. Мълчаливо мълвеше молитви, дъхът й излизаше от дробовете в поредица от къси мъчителни спазми. Тя влезе в стаята и запали бързо лампата.

Аманда седеше изправена в леглото си, малкото й телце беше притиснато към рамката на леглото, ръцете — върху отворената й уста, сълзи по бузите й, очите — широко ококорени, одеялата на пода, плюшени играчки навсякъде около нея, розовата панда до главата й, няколко черни и бели кучета при кръста й, живата змия при краката й.

Бони замръзна при почти сюрреалистичната сцена, разкрила се пред очите й.

Змията се беше увила около голия глезен на Аманда, тялото й се поклащаше хипнотизиращо към нея.

— Мамо — изплака тихо Аманда, докато Бони стоеше прикована на прага. — Стиска ми крака, мамо, боли. Накарай го да престане.

О, господи, помисли си Бони, усети как собственото й тяло се олюлява, главата й олекна. Щеше да припадне, осъзна тя, после, не, не, не можеше да припада. Не трябваше да припада. Трябваше да спаси дъщеря си. Нищо друго нямаше значение. Това беше нейното дете, по-ценно за нея от собствения й живот. По никакъв начин нямаше да позволи нещо да му се случи. Щеше да направи всичко, за да го защити.

В следващия миг тя усети как напуска тялото си, изоставяше го горе-долу по същия начин, по който змията сменяше кожата си, стана напълно безтегловна и се понесе през въздуха към леглото на Аманда, без повече да мисли за каквото и да е — просто едно животно, действащо само по чист инстинкт. Бони се хвърли към змията, сграбчи я с едната си ръка за главата, а с другата за стегнатите пръстени на опашката. Змията се стегна и натежа в ръцете й, сякаш бе сграбчила железен лост. След което започна да се извива, главата й се напрягаше да се освободи от дланта й, дългото й тяло се изпъваше и огъваше с все сили, сякаш във всички посоки едновременно, за да се измъкне от здраво стисналите я ръце. Пръстите й се опитваха всячески да разхлабят пръстените на змията от крака на дъщеря й, но сякаш и самата змия имаше пръсти, които ритмично туптяха срещу тези на Бони. Толкова е силен, помисли си тя, не беше сигурна дали ще успее да го удържи.

Чу шумове, звука на собствените си писъци, осъзна Бони, докато се бореше да отвие змията от глезена на Аманда. Почти успях, помисли си тя, пръстите й се вкопаха под копринената кожа на змията. Почти го хвана.

Тя го дръпна с всички сили, чу се изпукване, сякаш помпичката за мивката рязко се бе освободила, змията вече беше далеч от Аманда и се бореше в ръцете й. Толкова е тежък, помисли си Бони, толкова силен, дявол да го вземе. Нямаше да може да го държи още дълго, знаеше го, чу гласове, извърна се, точно когато Ник се появи на прага, очите му бяха подивели, ръцете му — протегнати напред, пистолетът в тях — насочен право към главата й.

Бони застина и престана да се бори, дланите й се разтвориха, змията падна на пода.

Чу я как тупна на килима и после отново светкавично се нави на пръстени, готова да се отбранява.

— Не го застрелвай! — извика Сам, като блъсна Ник встрани и се втурна в стаята, хвърляйки се върху разярената боа. Очите на Бони останаха приковани върху брат й, все още с пистолет в ръка. Дали беше същият пистолет, с който бе застрелял Джоун? Щеше ли сега и нея да застреля?

С ъгълчето на очите си тя видя как Сам потрепери от болка. Когато се изправи на крака, змията все още демонстрираше впечатляващ отпор. Като хвърли само един бърз поглед към Ник, Сам, целият треперещ и задъхан, изнесе влечугото от стаята.

Бони изчака, докато чу как капака на аквариума се затваря, после се отпусна на колене и избухна в сълзи.

— Мамо! — извика Аманда, изскочи от леглото и се хвърли в ръцете на майка си.

— Добре ли си, съкровище? — попита Бони, като целуваше Аманда по бузите, потупваше я по косата и галеше вече оформящата се верига около глезена на детето, също като от изгорено.

— Какво става? — прозвуча един глас откъм вратата.

Бони се извърна, видя Лорън да се надвесва зад Ник, пистолетът му вече не се виждаше никакъв. Възможно ли беше да й се бе привидяло?

— Намерихме змията — отвърна Аманда.

Бони чу смях, осъзна, че е нейният собствен.

— Определено я намерихме — заяви тя.

— Змията е тук? — Лорън се дръпна назад и разтревожено огледа пода в краката си.

— Сам я взе.

Очите на Лорън се стрелнаха към Ник.

— А ти какво правиш още тук? — попита тя, явно озадачена от онова, което ставаше.

— Нищо — отговори Ник и се разсмя, като се приближи към Бони и й помогна да се изправи на крака. — Добре ли си?

— Мисля, че да — отвърна му тя и се освободи от прегръдката му. — Но Сам май го ухапа.

— И преди го е хапал — обади се Лорън. — Ухапването боли, но не е отровно.

Бони гушна дъщеря си, все още усещаше тежестта от съпротивляващата се змия в ръцете си. Беше ли й останала някаква сила изобщо, почуди се тя.

— Впечатляващо беше — каза Ник. — Напомни ми да не се закачам с теб.

Бони се вгледа в брат си. Обясни, настояваха очите й.

Той отвърна на погледа й. По-късно, казаха неговите.

* * *

— Ще ни убиеш ли? — попита Бони, след като всички останали най-накрая се бяха успокоили и заспали. Змията си беше в аквариума, плъховете вече ги нямаше.

— Това ли си мислиш? — попита Ник. — Че съм тук, за да те убивам?

— Вече не знам какво да мисля — отвърна искрено Бони, всеки мускул в тялото й плачеше да си легне.

— Не съм тук, за да ти сторя нещо лошо, Бони.

— Тогава защо?

— Мислех си, че бих могъл да те защитя — каза той след известно мълчание.

— Не мисля, че на осъдени е позволено да носят оръжие.

— Не е.

Бони се отпусна върху долната част на леглото си. Какъв беше смисълът да се опитва да говори с брат си. Наистина ли си мислеше, че изобщо ще й каже нещо?

— Смяташ ли, че трябваше да настоим Сам да отиде до болницата? — попита вместо това тя.

— Той каза, че няколко болкоуспокояващи тиленола ще му помогнат за през нощта и че на сутринта ще отиде на лекар заради ухапването, ако почувства, че се налага.

Бони кимна. Беше помогнала на Сам да промие ухапаното място, беше наблюдавала как си слага специален антисептичен мехлем. Не бе казал нищо за това да е видял пистолет в ръката на Ник. Вероятно си беше въобразила всичко.

Бе сложила Аманда да си легне в стаята на Лорън. Тя бързо се бе настанила в свивката на ръката на сестра си, другата ръка на Лорън бе обвила кръста й и двете постепенно се бяха унесли, дишайки спокойно една през друга.

— С този пистолет ли уби Джоун? — попита Бони, зърнала изведнъж дръжката на пистолета, натъпкан в колана на джинсите му.

— Пистолетът, с който е била убита Джоун, е бил трийсет и осем калибров — отвърна спокойно той. — Този е „Магнум“, триста петдесет и седем.

— Това трябва ли да ме накара да се чувствам по-добре? — попита Бони, като осъзна, че е точно така.

— Никога не бих те наранил, Бони. Не го ли знаеш?

— Какво става, Ник? — попита тя.

Той не каза нищо.

— Виж — започна Бони, — болна съм, уморена съм, мъжът ми си има любовница, прекарах половината нощ да се боря със змия. Не съм сигурна, че мога да понеса още нещо. Вече нищо не разбирам, Ник. Животът ми вече няма никакъв смисъл. И ако бързо не започнеш да ми отговаряш, тогава просто ще трябва да ме застреляш, защото в противен случай ще взема телефона и ще извикам полиция. Ще им кажа, че брат ми, бивш затворник, е в спалнята ми, с натъпкан в колана на джинсите си „Магнум“, триста петдесет и седем.

— Не мисля, че ще е необходимо.

— Ако не обясниш на мен, може би ще обясниш на полицията — повтори тя.

— Бони — отвърна спокойно брат й, като се приближи към нея. — Аз съм полицията.

Двайсет и осма глава

Ник вече си беше отишъл, когато Род се прибра у дома.

— Как си, скъпа? — попита той от вратата и силно притисна Бони към себе си, после се отдръпна и я огледа отблизо. — Изглеждаш ужасно.

Бони вдигна ръце към косата си, опита се да приглади с пръсти щръкналите кичури отпред. От очите й бликнаха сълзи. Беше прекарала почти цял час в банята, опитвайки се да си придаде приличен вид за завръщането на Род. Изкъпа се, намаза си главата със специален балсам, обещаващ да придаде нов блясък на изтощената й коса, после си изми зъбите — внимаваше да не закача венците, но въпреки това те пак прокървиха. Дори си сложи грим: опита се да прикрие хлътналите си бузи с бледорозова пудра, добави пластове спирала върху изтъняващите си мигли и навлажни устните си с оцветен в розово гланц. Беше се облякла за пръв път от няколко дни, като смени подгизналия от пот домашен халат с хубава рокля на цветя. И въпреки това той й казваше, че изглежда ужасно. Е, може би след силиконовото чудо, което представляваше Марла Брензей, съпругът й бе забравил как изглежда една нормална жена, особено ако не се чувства и добре. Нормалните жени не ходят до Маями да се „боричкат“ с изпълнителни продуценти, помисли си тя, като погледна нагоре към стълбите. Те си стоят в Бостън и се боричкат със змии.

— Как са децата? — Род влезе в кухнята и прерови набързо пощата си.

Бони го последва.

— Добре — погледна си часовника. Беше или един и десет, или два и пет, не можа да прецени точно. Колкото и да бе, децата бяха на училище.

— Говори ли с лекаря? — попита Род.

— Обадих се в кабинета му тази сутрин, но резултатите от изследванията още не бяха пристигнали. Явно лабораториите са претрупани с работа.

— Кой все пак е този лекар?

— Доктор Клайн — отвърна Бони. — Казах ти вече. Даяна ми го препоръча.

— Мислех си, че тя ходи при доктор Гизмонди.

— Така ли?

— Не си ли спомняш? Една цяла вечер все за него ни разправяше. Запомних го, само защото фамилията му е необикновена.

— Може би го е сменила — отвърна неуверено Бони. Нямаше намерение да казва на Род истината, за това кой я е изпратил при доктор Клайн. Поне не още. Веднага щом се почувстваше по-добре, щеше да му разкаже за посещенията си при доктор Грийнспун, но се зачуди дали това изобщо някога щеше да стане. Не беше ли й казал доктор Клайн, че вътрешното възпаление на ухото може да се провлачи с месеци?

— Изглеждаш така, сякаш не си спала с дни — заяви Род.

Винаги ли бе имал подобна склонност да отбелязва очевидното?

— Намерихме змията — отвърна му тя.

— Така ли? Къде?

— В стаята на Аманда. — Бони се отказа да навлиза в подробности, като запази и още нещо за себе си. Май и ти трябваше да си тук, помисли си тя и образът на брат й незабавно изпълни главата й.

Нищо чудно, че не бе мигнала. Тя се отпусна в един от кухненските столове и внимателно се вгледа в съпруга си, докато той пък се вглеждаше в пощата си. Мислите й се върнаха набързо към събитията от изтеклата нощ и преповториха с всички подробности срещата с брат й. Правеше го непрекъснато, откакто Ник бе напуснал къщата тази сутрин.

— Бони — все още го чуваше да казва. — Аз съм полицията.

Паника, примесена с любопитство.

— Какво искаш да кажеш? За какво изобщо говориш?

— Искам да кажа, че все още си играя на стражари и апаши, Бони, все още преследвам лошите.

— Не разбирам. Ти си лошият. Ти беше в затвора.

— Да, бях в затвора.

— Откога позволяват на осъждани да стават полицаи?! — Гневът надвисна, заплашваше всеки момент да избухне. Това вече наистина беше прекалено. Ако се окажеше вярно, нищо чудно, че в обществото цареше такова безредие.

— Откакто влизането ми в затвора стана необходима част от плана — отвърна й той. — Необходима брънка от един добре изпипан таен план да пипнем Скот Дънфи, да унищожим операцията му, да го пъхнем на топло.

Бони се закашля, поклати глава, започваше да й се вие свят.

— Опитваш се да ми кажеш, че си законспирирано ченге, така ли? Сериозно ли това се опитваш да ми кажеш?

— Нарича се дълбоко законспирирано, ако искаш да си по-точна — отвърна Ник. — Да, сериозно, точно това се опитвам да ти кажа. — Той замълча, сякаш вътрешно спореше дали да продължи или не. — Не би трябвало да ти казвам изобщо нищо. Но поемам риска, Бони. Имам ти доверие.

— Имаш ми доверие — повтори Бони вцепенено.

Ник кимна.

— Значи и аз би трябвало да ти имам доверие, така ли? — отвърна тя. — Трябва да повярвам, че през всичките тези години си живял някакъв двойствен живот, сприятелявал си се с хора като Скот Дънфи, ставал си част от организацията им, само за да можеш да събереш достатъчно улики и да ги тикнеш в затвора?

— Точно така, Бони.

— Външният вид лъже, така ли?

— Нещата невинаги са такива, каквито изглеждат.

— Все така ми казват. — Тя си пое дълбоко въздух и се опита да приведе мислите си в някаква последователност. — Машинацията за инвестиции в земя…

— … беше част от плана.

— Но вие бяхте обявени за невинни, бяхте освободени.

— Работата се оплеска. Някой избърза. Нямаше достатъчно доказателства, за да бъде осъден. Трябваше да започнем отново.

— А другото обвинение? Опит за извършване на убийство?

— Този път го спипахме здраво.

— Но ти влезе в затвора.

— Трябваше да запазя прикритието си.

— Не ти вярвам.

— Вярно е.

— Ти си ченге? — изпъшка Бони недоверчиво, страхуваше се да му повярва, но още повече се страхуваше да не го направи. — Но как можеше ние да не знаем? Как си могъл да не кажеш нищо на семейството си?

— Нямах друг избор. От това зависеше както вашата, така и моята безопасност.

— Искаш да кажеш, че всичките онези години, през които те нямаше, годините, които се предполагаше, че си прекарал, скиторейки из страната… — започна тя.

— Бях обучаван от Федералното бюро за разследване — каза той, като довърши изречението вместо нея. Тя се почувства странно благодарна, че не бе използвал съкращението ФБР.

— И не можа да кажеш на никого, дори и на собствената си майка, дори и когато тя умираше?

— Не знаех, че умира.

— Остави я да умре с мисълта…

— Не знаех, че умира — повтори той, гласът му потрепери, заплашваше всеки момент да заглъхне съвсем. — По дяволите, Бони, та тя умираше, откак се помня. — Той вдигна ръка към главата си и отметна косата от челото си. — Но тя не умря заради мен, Бони. Трябва да знаеш това. Трябва да знаеш, че тя не умря заради мен.

Бони сведе глава.

— Знам го — прошепна тя след продължителна пауза. — Предполагам, че винаги съм го знаела. — Погледна встрани, после отново към Ник. — Просто беше по-лесно да обвинявам теб за смъртта й, отколкото да приема факта, че тя беше една погълната от себе си хипохондричка, която злоупотребява с предписаните й лекарства и че тялото й просто не можа да издържи повече. — Пое си дълбоко въздух, после бавно го изпусна. — Странно е някак си — продължи, — винаги съм смятала, че хич не ме бива да лъжа. Но лъжех себе си доста добре в продължение на години.

И изведнъж те се озоваха в прегръдките си, ридаещи един-друг на раменете си.

— Не плачи — шепнеше Ник, нищо че той самият плачеше. — Сега вече всичко е наред. Всичко ще се оправи.

— Татко знае ли истината? — попита тя, когато сълзите им пресъхнаха.

— Да, знае — отвърна й Ник.

— А капитан Махони? Той през цялото време ли е знаел?

— Не, в началото, не. Бях заподозрян, точно както и всички останали.

— Но сега знае.

— Да. Но, разбира се, колкото по-малко хора знаят, толкова по-сигурно е, че ще съм в безопасност. Съвсем просто е.

— Нищо не е просто.

Той замълча и се втренчи в нея вече съвсем сериозно.

— Моля те, не казвай нищо за това на Род.

Бони сгъна ръце в скута си и разтри подутите си китки. Джоун беше последният човек, който я бе посъветвал същото и виж какво се бе случило с нея.

— Но той ми е съпруг.

— Това означава ли, че му имаш доверие? — дойде незабавният отговор.

Бони не отвърна нищо в продължение на няколко секунди.

— Има ли причина да му нямам?

— Бившата съпруга на мъжа ти беше убита — припомни й, без да е необходимо Ник. — Съпругът ти явно значително ще се облагодетелства от смъртта й, както би го направил и от твоята. Знаем, че Джоун се тревожеше за теб. Знаем, че тя е знаела нещо, което не е трябвало да знае.

— Какво искаш да кажеш? — попита Бони. — Какво знаеш ти? За какво говориш? Какво общо имаш ти с това? Каква е връзката ти с Джоун?

— Обади ми се няколко седмици преди да умре — обясни Ник. — Или по-скоро, обади се на татко. Не знаеше, че съм се прибрал у дома. Каза на татко, че се тревожи за теб, но не искаше да каже защо, помоли само да не те изпускаме от очи. Татко не знаеше какво да си мисли. Твърдеше, че звучало така, сякаш била пияна, но все пак, подобно обаждане, при това толкова неочаквано… Така че, аз й позвъних, отидох да я видя, опитах се да разбера какво става. Но не можах да я накарам да ми каже нищо повече. Едно бе сигурно, тя наистина беше разтревожена. Отидох да се видя с Род в компанията, исках да го „преслушам“, направих се, че имам някаква налудничава идея за поредица. В продължение на няколко ужасни минути си помислих, че идеята наистина му харесва. Както и да е, той, както винаги, си беше непринуден и внимателен. Нямаше нищо необичайно в поведението му. Помислих си, че може би Джоун говори от дъното на бутилката, но следващото нещо, което разбрах, бе, че е мъртва. И ти си главната заподозряна по случая.

— Не съм я убила аз.

— Знам.

— Но ме следеше.

— За твое добро.

— Значи теб видях в училищния двор онази сутрин. — Бони си представи как брат й изниква от сенките на намиращите се наблизо дървета.

— Винаги си била добре с очите. Трябваше да се разкарам оттам дяволски бързо.

— Ти ли посети и Елза Лангър?

Той кимна.

— След като каза, че си ходила да я видиш, реших, че може би си струва и аз да я навестя. За съжаление, вече беше съвсем отписана.

— Е, и, докъде всъщност ни води това?

Настъпи продължително мълчание.

— До единствения човек с мотив и възможност, който няма алиби, но има липсващ трийсет и осем калибров пистолет.

— Мислиш, че е Род ли?

Ник сведе поглед към пода.

— Мисля, че има реална възможност да е той.

Бони поклати силно глава, въпреки замайването, което движението предизвика у нея.

— Не мога да повярвам. Живея с този човек вече повече от пет години. Не вярвам, че би могъл да убие някого.

— Не искаш да го повярваш — отвърна брат й.

— Ти наистина ли мислиш, че Род е убил бившата си жена и че може би възнамерява да убие мен и дъщеря ни? — Думите потънаха в стомаха на Бони като камъни във вода.

— Кой друг би се облагодетелствал от смъртта ви?

Никой, трябваше да признае Бони, въпреки че не пожела да го направи на висок глас.

— Но как мога да остана тук, ако повярвам в това? Как мога да продължа да живея с него?

— Не е необходимо — отвърна й Ник. — Можеш да си вземеш Аманда и да се изнесеш.

— И къде ще отидем?

— Временно можете да се преместите при татко.

Бони поклати глава.

— Не мога да го направя. Род ми е съпруг. Той е баща на Аманда. Отказвам да повярвам, че има нещо общо със смъртта на Джоун. Отказвам да повярвам, че би сторил нещо лошо на мен или на Аманда.

— Надявам се да си права. Но аз бих накарал Род да унищожи застрахователните полици, които държи за вас с Аманда, просто за всеки случай. И ако откаже, веднага ще се разкарам оттук.

Аз бих накарал Род да унищожи застрахователните полици, които държи за вас с Аманда, повтори си Бони наум, думите набираха скорост с всеки нов дъх, докато накрая неудържимо се наклониха на една страна и започнаха да се блъскат болезнено в основата на мозъка й.

— Какво има? — питаше сега Род, който се бе втурнал към Бони и бе коленичил на пода пред стола й. — Пребледня като платно.

— Искам да унищожиш застраховките живот, които имаш за мен с Аманда — каза му Бони, като гледаше право напред, страхувайки се да погледне към него.

— Какво?

— Искам да унищожиш…

— Чух те — прекъсна я той, надигна се на крака и направи няколко крачки към средата на стаята. — Просто не разбирам откъде изведнъж пък дойде това.

— Не е изведнъж — оправда се Бони. — Мислех си го в продължение на седмици. Не се чувствам удобно от самата идея и искам да унищожиш застраховките. — Ами, ако откаже, уплаши се тя. Какво щеше да прави? Можеше ли наистина да си събере нещата и дъщерята, и да се изнесе?

— Смятай го за направено — каза Род.

— Какво?

— Казах, смятай го за направено.

— Ще го направиш ли?

Род присви рамене.

— Всъщност, аз самият си мислех да ги унищожа. Внасям дяволски вноски за тези проклети неща, а наистина не виждам смисъл, още повече че бихме могли да използваме тези пари за други цели. — Той млъкна и леко се усмихна. — Имаш намерение да се оправяш вече, нали?

Бони грейна, после се разсмя, накрая се разплака. Как можа да се усъмни в него, упрекна се тя. Беше заради това проклето възпаление на ухото. То замъгляваше разсъдъка й и не й позволяваше да вижда ясно нещата.

Род веднага се озова отново до нея.

— Бони, какво има? Какво се е случило? Кажи ми, мила. Кажи ми какво става.

Тя се отпусна в ръцете на съпруга си и захълца на рамото му.

— Толкова съм уморена — проплака Бони. — Просто съм толкова уморена.

Род я обгърна с ръка, внимателно я изправи на крака и я поведе към стълбите.

— Хайде да те сложим да си легнеш.

— Не искам да си лягам — отвърна Бони, ядоса се на хлипането си. — Ти току-що си дойде. Искам да ми разкажеш за пътуването си.

— Ще ти разкажа после. И без това трябва да се отбия за няколко минути до студиото.

— Излизаш ли?

— Само за малко. Ще съм се върнал, още преди да си се събудила, обещавам. После ще прекараме заедно цялата събота и неделя и ще те отегча до смърт с истории за подвизите ми из Флорида. — Стигнаха до горната площадка. — И искам да поговоря с този доктор Клайн, когато се обади, стига толкова. Ако той не може да направи нещо, за да те накара да се почувстваш по-добре, ще намерим друг, който може. — Род поведе Бони към спалнята им и започна да разкопчава роклята й.

— Целуни ме, Род — помоли тихо Бони, бузите й бяха хлъзгави от сълзи.

Той я целуна отстрани до устата, после двата клепача подред, преди да се насочи към устните. Тя почувства устните му върху своите, меки като топче памук, докато смъкваше роклята от раменете й. Чу я как се свлече на пода, ръцете му вече разкопчаваха сутиена й. Имам ли сили да правя любов, запита се тя, като се почуди, дали наистина такова бе намерението му, когато я накара да седне на леглото. Той вдигна краката й, положи гърба й върху възглавниците и вдигна завивките до раменете й. Явно, нямаше намерение да правят любов.

— Поспи малко, скъпа — прошепна Род, като се запъти към пердетата и ги дръпна, възвръщайки в стаята мрака, към който напоследък Бони бе привикнала. Тя видя как сянката му се изплъзва от стаята, после затвори очи.

Когато се събуди, вече наближаваше четири. Огледа се в празната стая. Къде ли бяха всички? После си спомни — Сам и Лорън щяха да довършват у Даяна. Аманда беше на детска градина, Род — в студиото. Още, изненада се тя. Не беше ли обещал, че ще се върне, преди да се е събудила?

— Род? — извика Бони, отметна завивките и спусна крака от леглото. — Род, у дома ли си?

Никой не й отговори.

Телефонът иззвъня. Тя го вдигна, преди да успее да звънне отново.

— Госпожа Уилър ли е? — попита гласът.

— Да — отвърна Бони.

— Бихте ли изчакали да ви свържа с доктор Клайн?

— Да — повтори Бони, като избърса съня от очите си и приглади коса, сякаш искаше да изглежда прилично, когато той й се обадеше.

— Госпожо Уилър — започна докторът, — при мен са резултатите от изследванията ви.

— Да?

Последва кратка пауза.

— Излиза, че в кръвта ви има високо съдържание на арсеник, госпожо Уилър. Не знам как…

— Какво? — попита Бони, сигурна, че нещо не е чула както трябва. — Какво казахте?

— Кръвните ви проби разкриват изключително високо съдържание на арсеник в кръвообращението ви — повтори той, тонът му беше измамливо делови. — Честно казано, не го разбирам. Толкова високо съдържание не може да е случайно.

— За какво говорите? — извика Бони. — Как може да има арсеник в кръвта ми?

Настъпи мълчание.

— Опитайте се да запазите спокойствие, госпожо Уилър.

— Да не би да смятате, че някой се опитва да ме отрови? Това ли се опитвате да ми кажете?

— Нищо не се опитвам да ви кажа, госпожо Уилър. Надявах се вие да можете да ми обясните.

— Не разбирам — каза тя, после се запъна, умът й работеше прекалено бързо, за да могат думите й да го следват. — Как… къде…?

— Арсеник може да се съдържа в редица домакински препарати — обясни доктор Клайн. — Препарати против насекоми, отрова за мишки, пестициди.

— Но нямаше ли да разбера, ако някой слага отрова в храната ми? — попита тя. — Нямаше ли да я усетя?

— Арсеникът сам по себе си е безвкусен. Напълно възможно е да не сте знаели, че го поемате. Във всеки случай, по-късно ще обсъждаме това. Сега бих искал веднага да постъпите в болница.

— Какво?

— Работя към „Бостън Мемориал“. Ще уредя да ви приемат…

— Не мога — заяви категорично Бони. — Сега не мога да постъпя в болница. Не мога да оставя дъщеря си.

— Госпожо Уилър, не мисля, че разбирате сериозността на положението си. Трябва да лекуваме това без всякакво отлагане, да прочистим отровата от кръвта ви.

— Не мога да вляза в болница. Не още — отвърна му Бони, като се опитваше да осмисли всичко онова, което й бе казал. Възможно ли беше? Наистина ли някой се опитваше да я отрови? — Не мога да оставя дъщеря си. Не трябва да я оставям.

— Опитайте се и уредете нещо за нея. Междувременно, накарайте аптекаря ви да ми се обади. Ще ви предпиша нещо по-силно. Антибиотикът, който взимате, не е достатъчно силен, въпреки че вероятно именно той е причината да сте още жива. — Той млъкна. — И не яжте нищо, което не сте видели да се приготвя пред очите ви.

— Но аз не съм яла нищо от векове — отвърна му Бони. — Само чай и пилешки бульон.

— Домашно приготвен ли?

— Не, един приятел ми го донесе. — Тя си представи привлекателно небрежния вид на Джош Фриймън. Чувствам, че имаш нужда от приятел, беше й казал той. Аз също имам.

— Останало ли е нещо от бульона? — питаше доктор Клайн.

— Какво?

— Останало ли е нещо от бульона?

— Не знам.

— Ако е останало, трябва да го дадете на полицията, за да го изследва.

На Бони й беше трудно да следи разговора. Намекваше, че бульонът, донесен й от Джош, е бил отровен?

— Това е абсурдно — каза тя. — Беше ми зле много преди приятелят ми да донесе бульона.

— Помните ли кога за пръв път ви прилоша?

Бони бясно търсеше в паметта си кога точно.

— Беше посред нощ. Брат ми бе идвал. Приготви спагети за вечеря — каза тя, думите й се прекатуриха и езикът й се замота в тях. — Но на никой друг не му стана лошо — добави веднага. — И заварената ми дъщеря се чувства по същия начин цяла седмица.

След като Род й беше помагал за вечерята, спомни си Бони, тръпка премина през тялото й, като от електрически шок. Род си беше вкъщи и когато Ник бе готвил страхотните си специални спагети. Възможно ли беше сам да е прибавил някаква допълнителна подправка?

Тя сдържа дъха си, отчаяно се опита да не позволи на мисълта, която кръжеше в мозъка й да се приземи. Възможно ли бе Род и Ник да бяха комбина, запита се Бони, когато вече не можеше да отлага повече въпроса. Те заедно да са замислили убийството на Джоун, точно както крояха да убият и нея сега? Значеше ли това, че и Лорън е в опасност? Възможно ли бе всичко, което Ник й бе казал вчера, да е било лъжа? Отново да я е измамил, както през целия си живот постоянно беше мамил хората?

— Трябва да затварям, доктор Клайн.

— Госпожо Уилър, налага се да влезете в болница. Или поне незабавно да се обадите в полицията…

Бони затвори телефона.

Не може да бъде, помисли си тя, като се люлееше напред-назад в леглото и се опитваше да проясни съзнанието си. Трябваше да се съсредоточи, да подреди мислите си, да намери някаква логика във всичко онова, което току-що бе научила. Бавно беше тровена, това поне бе ясно. Арсеник — намиращ се в много най-обикновени домакински препарати. Първоначално, отровата беше дадена на Лорън — или по случайност, или по предварително обмислен план — начин да се отклонят подозренията, да бъде накарана Бони да си мисли, че става въпрос за най-обикновен случай на грип. После и тя се бе разболяла. И не се бе оправила. Род непрекъснато беше тук, за да се увери, че пие достатъчно течности, за да се увери, че си пие чая. Той знаеше за дълготрайната й антипатия към лекарите.

Но Род го нямаше цялата минала седмица, а тя не се бе почувствала по-добре, дори и с антибиотиците, което означаваше, че вероятно продължава да бъде тровена. А това какво означаваше? Беше ли и Джош някак си замесен? И ако беше, сам ли действаше, или заедно с Ник? Може би, тримата заедно?

— Това е налудничаво — простена Бони. — Хрумват ми налудничави неща.

Ами Сам, запита се Бони с нарастващ ужас, когато осъзна, че Сам беше единственият постоянно присъстващ, единственият човек, който винаги бе наоколо. Беше толкова грижлив, правеше й чай, качваше й купи с бульон в леглото. Би било сравнително лесно за него да добави нещо малко неочаквано към храната й. Също както би било съвсем лесно за него да скрие змията и да я пусне при малкото й момиченце.

— О, господи! — възкликна Бони. — Не може да бъде. Не може да бъде. — Сграбчи телефона и бързо набра нютънската полиция. — Капитан Махони, ако обичате.

— Страхувам се, че капитанът го няма в момента в управлението — дойде отговорът.

— Тогава може ли да говоря с детектив Критзик.

— Страхувам се, че и нея я няма. Може би някой друг би могъл да ви помогне.

— Не, пак ще се обадя. — Бони затвори телефона, изправи се, после пак седна и пак се изправи. Губеше ценно време. Трябваше да се облече и да се разкара оттук, осъзна тя, като се втурна към гардероба, навлече един син пуловер, нахлузи чифт джинси и изхвърча от стаята. Не знаеше къде отива. Не знаеше какво възнамерява да прави, но трябваше да се изнесе от къщата, преди някой да се е върнал.

Щеше да се отбие до детската градина и да вземе Аманда, за да я заведе… къде? Не можеше да отиде при баща си — Ник щеше да е там. Не можеше да отиде в къщата на Даяна — Сам щеше да е там. Не можеше да отиде до уестънската гимназия — Джош щеше да е там. И със сигурност не можеше да остане тук с Род. Не знаеше къде да отиде. Не знаеше на кого може да има доверие.

Тя си помисли за апартамента на Даяна в града и се обади в кантората й. Разбира се, че щеше да й позволи да го използва.

— Даяна Перин — каза Бони ясно в слушалката.

— Мис Перин ще бъде в кантората си в понеделник — осведоми я секретарката на Даяна. — Ако желаете да оставите името си…

Бони тръшна слушалката. Нямаше време за това. Трябваше да се махне, да иде до полицейския участък, надяваше се капитан Махони и детектив Критзик вече да са там. Тя грабна чантата си — виеше й се свят, чувстваше се отпаднала — и се спусна надолу по стълбите. Почти беше стигнала до предната врата, когато се сети, че е забравила бутилката с бульон.

Беше скрита почти на дъното на хладилника и първоначално Бони не я видя. Чак когато затваряше вратата, забеляза високата бутилка, вътре само с няколко сантиметра от бистрата течност. Грабна я, беше студена и хлъзгава, и се затича към входната врата, за малко не я изпусна, когато зарови в чантата си за ключовете на колата. Откри ги, само за да види как се изхлузват от пръстите й и падат на алеята.

— О, не, моля те, не — простена тя, наведе се да ги сграбчи и видя как всичко останало се разлетя от ръцете й: чантата й, ключовете от къщата, портфейлът, стъклената бутилка.

— Не! — извика Бони, като видя как бутилката се разби на малки парченца върху алеята, бистрата течност се разля върху паважа и изчезна като дъжд. — Не, по дяволите, не — изстена тя, избухна в сълзи и клекна сред големите парчета стъкло да вдигне портфейла и ключовете.

Точно тогава чу звука от приближаваща се кола, която намали и зави нагоре по алеята. Род се прибираше, разбра тя. Беше се забавила прекалено дълго. Никъде нямаше да отиде.

Бони затвори очи и бавно се надигна на крака, чу как колата спря, вратата се отвори и после се затръшна. Стъпки се приближаваха към нея, спряха на сантиметри от лицето й. Застоялият мирис на марихуана я обгради. Чак тогава тя отвори очи.

Хейз стоеше пред нея.

Беше дошъл, за да изстреля куршума право в сърцето й?

— Сам вкъщи ли е? — попита той, без излишни предисловия.

Бони откри, че се смее на висок глас. Хейз я погледна озадачено и отстъпи крачка назад.

— Той е в къщата на Даяна — отвърна Бони, като продължаваше да се смее. — Искаше да свърши с тапетите на банята й преди края на седмицата.

— Ще го намеря — каза Хейз, качи се отново в стария тъмносин автомобил и излезе на заден ход от алеята.

За миг Бони остана като парализирана, неспособна да се помръдне, едва можеше да си поема дъх. В следващия момент вече беше в колата си и се носеше по шосето, ръцете й бяха стиснали здраво волана, отиваше към улица „Скул“ и дъщеря си, без все още да знае какво щеше да прави, когато стигнеше там.

Двайсет и девета глава

— Къде отиваме, мамо? — попита Аманда, докато се въртеше неспокойно на мястото си. Бяха спрели до една дрогерия, където Бони й бе купила пакетче чипс и бе накарала аптекарят да се обади на доктор Клайн. Петнайсет минути по-късно вече беше изпълнила рецептата и две хапчета пътуваха надолу по вените й, опитвайки се да разгромят отровата в кръвта й.

— Мислех да се повозим малко, миличка — отвърна Бони на Аманда, като се извърна към задната седалка и се усмихна на дъщеря си. Почуди се дали усмивката й изглежда толкова престорена, колкото я чувстваше отвътре. Колко време още можеше да продължава да кара, запита се тя. Рано или късно, трябваше да отидат някъде.

— Не искам да се возя — запротестира Аманда. — Искам да си ходим у дома. Искам да гледам „Улица Сезам“.

— Не можем още да се приберем у дома. Първо трябва да свърша някои неща.

— Какви неща?

Бони реши да отиде в полицията. След по-малко от десет минути вече бяха в Нютън.

— Трябва да се отбием тук за малко — каза тя на Аманда, като спря колата на паркинга зад полицейския участък.

— Не искам да ходя там. — Аманда скръсти ръце на гърдите си и вече всеки момент щеше да се разплаче.

— Моля те, не плачи, съкровище. Няма да се бавим.

— Искам да си идем у дома. Искам да гледам „Улица Сезам“.

Бони разкопча колана на Аманда и я вдигна от мястото й. Тялото на Аманда се стегна от негодувание.

— Хайде, любов моя. Моля те, бъди послушна. Не се чувствам много добре.

— Искам вкъщи. — Аманда започна да рита с крака. Бони понесе дъщеря си, ритаща и извиваща си, към входа.

— Ти не си добра — каза й Аманда. — Не си готина.

— Трябва да говоря с капитан Махони — заяви Бони на полицая на бюрото най-отпред, когато Аманда се смили и млъкна.

Младият полицай я погледна, без изобщо да си спомни коя е.

— Няма го в момента. Мога ли аз да ви помогна?

— А детектив Критзик тук ли е?

— В момента не. Какъв е проблемът?

Бони пусна Аманда на пода, после се наведе към полицая.

— Тровят ме — каза тя.

* * *

Е, това се оказа огромна загуба на време, помисли си Бони, докато ядосано излизаше от полицейския паркинг. Погледна електронния часовник. Бяха изминали повече от четирийсет минути и за какво? За да може някакъв циничен, млад, току-що завършил гимназия копелдак с лице на сводник да й зададе куп нелепи въпроси, само за да й заяви накрая, че тъй като предполагаемото отравяне е станало в Уестън, всъщност това било извън правомощията му.

— Но аз съм сигурна, че капитан Махони ще се заинтересува… — беше започнала тя, после млъкна, енергията й се бе изчерпила. Какъв смисъл имаше? Щеше да отседне в някой мотел за през нощта и на сутринта щеше да се обади на капитан Махони. Със сигурност нямаше намерение да се връща обратно в Уестън сега.

— Гладна съм — изхленчи Аманда след няколко минути. — Сега къде отиваме?

Бони се огледа, сепна се когато откри, че се намират на улица „Ломбард“. Намали и залази едва-едва нагоре по улицата.

— Къде сме, мамо?

Къщата на улица „Ломбард“ №430 изглеждаше точно по същия начин, както беше изглеждала и преди един месец. Дори табелата с „ПРОДАВА СЕ“ стоеше непокътната. Полицията бе махнала жълтата лента около сградата и хората вече можеха да пресичат безнаказано. Без съмнение къщата бе изцяло почистена. Кръвта на Джоун — внимателно избърсана. Останал бе единствено призракът й.

Бони спря пред къщата, очите й проследиха пътечка към предната врата. Само ако не беше поела по тази пътека, помисли си тя сега, като се чудеше колко ли по-различни щяха да бъдат нещата. Само ако не бе послушала Джоун. Само ако не беше вдигнала телефона онази сутрин. Толкова много „само ако“-та. Щяха ли да променят нещо?

— На кой е тази къща, мамо? — попита Аманда.

В отговор, Бони бързо отлепи от бордюра.

— На никой — отвърна тя. Колко ли време щеше да е необходимо сега, за да се продаде къщата, след като беше станала сцена на убийство, дали семейство Палмей не е било принудено да свали от цената. Тя се върна отново на Комънуелт авеню, продължи по него до „Честнът“ и после се насочи към Уест Нютън Хил.

Къщата на улица „Ексетър“ №13 също изглеждаше непроменена със зеленикавобежовата си фасада и загадъчните стъклописи по прозорците. Нямаше никакви външни признаци, че къщата е празна. Дори и тревата бе добре подрязана, сякаш някой все още продължаваше да живее тук.

Бони спря колата и изключи мотора.

— Къде сме? — попита отново Аманда.

Бони отвори вратата на колата, излезе навън и като разкопча Аманда от специалната й седалка, я понесе към моравата пред къщата на Джоун.

— Това църква ли е? — попита Аманда, с широко ококорени очи.

— Не, миличка. Това е мястото, където преди са живели Сам и Лорън.

— Те тук ли са сега?

— Не. — Бони поведе Аманда по алеята към широката двукрила врата.

— Вътре ли ще влизаме?

Щяха ли? Бони бръкна в чантата си и измъкна ключовете, намери който й трябваше, пъхна го в ключалката. Съвсем беше забравила, че има ключ от къщата на Джоун, докато не изпусна връзката на алеята и не го видя да й намигва под парче счупено стъкло.

Дали още тогава не бе решила, че ще дойде дотук?

Вратата се отвори с лекота и Бони влезе вътре, Аманда се стрелна в предното фоайе. Бони си спомни първото си посещение в тази къща, чу ехото от гласа на Лорън, провикващ се от горе „мамо“, припомни си объркването, изписано върху лицето й, когато надникна над перилата и видя баща си, почувства яростните й юмруци върху лицето си, усети вкуса на кръвта върху устните си.

Какво правеше отново тук сега?

Аманда заподскача към всекидневната.

— Много е смешна тази къща, мамо — каза тя, като скачаше от единия индийски килим на другия, сякаш бяха нарисувани с тебешир квадрати върху паважа и се спря пред голямата тухлена камина.

— Внимавай, скъпа — предупреди я Бони. — Гледай да не повредиш нещо.

— Какво значи да повредиш? — попита Аманда.

— Да не счупиш нещо — обясни й Бони и продължи през средновековната на вид трапезария към кухнята в дъното на къщата. Бързо намери килера и отвори вратата му.

Беше почти празен. Няколко кутии с овесени ядки, нескафе, кутия със стафиди, върху рафтовете имаше един двукилограмов пакет със захар, но вътре не беше останало кой знае колко. Една ютия, все още неразопакована, лежеше най-отгоре, до пакет неотворени бели книжни салфетки.

Бони едновременно затвори вратата на килера и отвори другата на мокрото помещение до него. Две подочистачки я поздравиха с падане, едната електрическа, другата обикновена. Бони ги тикна обратно на мястото им, после затвори врата и продължи с мивката, движеше се като автомат, сякаш всяко нейно движение бе предварително внимателно програмирано.

— Може ли чаша мляко? — попита Аманда.

— Няма мляко. — Бони коленичи и отвори шкафчето под мивката.

— Не обичат ли мляко?

— Сега тук никой не живее, съкровище, забрави ли? Млякото ще вкисне. — Очите на Бони огледаха внимателно съдържанието на шкафа: голяма тъмнозелена кофа за боклук, пластмасова кутия, пълна с най-различни гъби и бърсалки, два вида препарат за миене на съдове, малка бутилка с „Мистър Клийн“.

— Може ли тогава чаша вода?

— Не, съкровище. — Бони бутна бутилката с „Мистър Клийн“ настрани.

— И водата ли се е вкиснала?

— Не сме си вкъщи — напомни й Бони.

— Тогава защо сме тук? — попита съвсем логично Аманда.

Защото търся нещо, помисли си Бони, но не го каза, виждайки как две въображаеми бели мишки претичват през съзнанието й. Препарати против насекоми, отрова за мишки, пестициди, беше казал доктор Клайн. Бони не държеше в дома си нито препарати против насекоми, нито пестициди. Никога не бе имала мишки, докато Сам не дойде да живее при тях. Бони се пресегна към една цилиндрична тенекиена кутия в дъното на шкафа, беше завряна чак в най-отдалечения ъгъл.

— Искам да си ходим вкъщи — нацупи се Аманда, като се облегна с цялата си тежест върху гърба на майка си, нарушавайки и без това крехкото равновесие на Бони. Бони падна на пода, ръцете й събориха кутиите с препарати за чинии и бутилката с „Мистър Клийн“, а гъбите се разхвърчаха на всички посоки.

Аманда се разкикоти.

— Мама направи беля.

Бони възвърна равновесието си и преди да извади цилиндричната метална кутия от дъното на шкафа, бързо събра гъбите и ги върна в кутията, изправи препаратите за чинии и бутилката с „Мистър Клийн“.

Видя черепа с кръстосани кости преди да успее да види каквото и да било друго. ОПАСНО, ОТРОВА, пишеше над него с дебели, големи черни букви. СИГУРЕН УНИЩОЖИТЕЛ, гласяха оранжевите букви върху черните и бели райета, после с по-малки букви под него: ОТРОВА ЗА МИШКИ. Рисунката на една умряла мишка заемаше центъра на етикета.

Бони преглътна, усети, че й се завива свят, втриса я, вцепенява се, после й става прекалено горещо. Обърна кутията от другата страна. „Внимание — прочете тя. — Вредно при гълтане. Да се пази от деца. Да не се използва на места, където се слага храна. Да не се използва в хранителни складове. Да не се използва в шкафове, където се държи храна или кухненски принадлежности. При поглъщане, да не се предизвиква изкуствено повръщане. Основна съставка: арсеник.“

Бони изпусна кутията на пода, видя как се търкулна на сантиметри от пръстите й. Аманда се затича към нея и понечи да я сграбчи.

— Не пипай! — изкрещя Бони, с което така изплаши детето, че то отскочи назад и очите му се изпълниха със сълзи. — Няма нищо, съкровище — каза бързо Бони. — Просто е много опасно. Не бива да го докосваш.

— Ти защо го пипа тогава? — попита Аманда.

— Не биваше и аз да го пипам — съгласи се Бони, като се протегна към него и го сграбчи, пръстите й покриха предупреждението.

— Остави го, мамо! — изплака Аманда. — Остави го!

Бони го върна най-отзад в шкафа, после си изми ръцете.

— Искам вкъщи, мамо. Не ми харесва тук. Искам вкъщи. — Аманда вече беше изскочила от кухнята и тичаше към коридора.

— Аманда, чакай — извика Бони след нея. — Почакай ме.

— Искам вкъщи — изхленчи Аманда, когато Бони я притисна в прегръдките си.

— Какво ще кажеш да си купим сладолед?

— Искам вкъщи — настоя упорито Аманда.

— Не можем още да се приберем вкъщи, съкровище — отвърна й Бони.

— Л’ил Абнър ли пак е избягал? — попита Аманда. — Да знаеш, че мен не ме е страх от него. Сам ми каза, че е бил лош, само защото е бил гладен и че той ще се погрижи повече да не огладнява.

— Чудесно, тиквичке.

— Сам ми харесва.

— И на мен също — отвърна й Бони и осъзна, че наистина беше така. Възможно ли бе да е хладнокръвен убиец? Тя отвори външната врата и излезе, като заключи зад себе си.

— И Л’ил Абнър ми харесва. Готин е.

— Да, да.

Бони понесе Аманда надолу по стълбите, като се опитваше да реши следващата си стъпка, още преди да се качи в колата. Щеше да купи на Аманда една фунийка сладолед, щеше отново да се обади в полицията, щеше да настоява да я свържат с капитан Махони, независимо къде е, да му каже за разкритието си. Може би на него щеше да му хрумне нещо. Трябваше да има нещо, което можеше да се направи.

— Бони? — каза жената, която я чакаше отстрани до колата й.

Очите на Бони се стрелнаха към русата жена в изцапана с боя широка зелена риза. Колко ли време беше стояла там?

— Здравей, Каролайн — поздрави Бони и пусна Аманда на земята.

— Видях, че колата спира и си помислих, че може и да си ти — започна Каролайн. — Но изглеждаше толкова променена, а и не знаех кое е малкото момиченце…

— Това е дъщеря ми, Аманда — обясни й Бони, не знаеше какво да добави.

— Приятно ми е да се запознаем, Аманда. — Каролайн Госет коленичи и протегна ръката си към Аманда, тя я сграбчи и силно я разтърси. — Някой някога викал ли ти е Манди?

— Чичо ми Ник.

— Добре, Манди, ти си едно много хубаво малко момиченце.

— Благодаря.

Каролайн Госет се изправи и погледна към Бони.

— Добре ли си?

— И по-добре съм била — призна си Бони.

— Мога ли да ти помогна с нещо? — попита Каролайн.

— Бих изпила една чаша вода.

— И аз — обади се Аманда. — Мама каза, че не можем да пием вода в тази къща, защото не била наша. — Тя посочи с пръст към къщата на Джоун.

— Е, в моята къща имам не само вода — отвърна Каролайн. — Но и сладолед с вафлички.

— Сладолед! — повтори Аманда като папагал. — С вафлички.

— Хайде — подкани ги Каролайн, като хвана Бони за лакътя. — Изглеждаш така, сякаш трябва да седнеш.

* * *

— Ще ми кажеш ли какво се е случило? — попита Каролайн, когато Аманда вече удобно се бе настанила пред телевизора във всекидневната с цяла купа вафлички, пълни със сладолед.

— Не знам откъде да започна.

— Започни с това подстригване.

Бони се усмихна.

— Не се чувствах много добре напоследък — започна тя. — Косата ми беше ужасна. Помислих си, че ако я подстрижа, ще се оправи.

— Оправи ли се?

— Знаеш ли, че безжизнената коса, кървящите венци и острото гадене са все симптоми на отравяне с арсеник? — попита Бони, изреждайки онова, което й беше казал аптекарят.

— Моля? — Каролайн Госет се наведе напред от канапето в хола. — Да не би да искаш да кажеш, че си била отровена?

— Оказа се, че в кръвта ми има високо съдържание на арсеник.

— Не разбирам.

Бони се отпусна назад в креслото и изпи още една глътка вода, очите й се изпълниха със сълзи.

— Някой се опитва да ме отрови.

— Господи. Знаеш ли кой?

Бони поклати глава.

— Явно някой от близките ми — призна тя с нежелание. — Вероятно същият, който е убил и Джоун.

— Какво казаха в полицията?

— Че съм извън правомощията им.

— Моля?

— Това е дълга история. Капитан Махони го нямаше. Трябва по-късно да се опитам отново да се свържа с него.

Каролайн се изправи и се запъти към кухнята, върна се с безжичен телефон.

— Опитай още сега.

Бони набра телефона на нютънския полицейски участък и каза на дежурния, че иска да говори или с капитан Махони, или с детектив Критзик, отвърнаха й, че още ги няма, искала ли да остави някакво съобщение.

— Дай им телефона ми — настоя Каролайн и Бони го направи.

— Благодаря ти. Не ми е приятно, че ти се натрапвам по този начин.

— Господи, ти ме смайваш — поклати глава Каролайн. — Някой се опитва да те убие, а ти се тревожиш, че си се натрапвала. Направи ми една услуга — не се тревожи. Много ми е приятна компанията ти. Освен това, явно не можеш да се прибереш у дома, докато не изясниш нещата. Двете с дъщеря ти ще спите тук тази вечер.

— Не мога.

— Можеш и ще го направиш.

— Но съпругът ти…

— Не съм казала, че можеш да спиш с него.

Бони се усмихна, за малко да се разсмее.

— Не мога да остана тук завинаги.

— Не съм казвала, че е завинаги. — Каролайн се навря до Бони в креслото. — Но щом като някой от близките ти се опитва да те убие, не можеш да се прибереш у дома, докато полицията не открие кой е. Освен това по всичко си личи, че се нуждаеш от няколко дни, за да си починеш и посъвземеш. Не трябва ли да си в болница?

— Не — излъга Бони. — Имам някакви хапчета. — Тя махна към чантата на пода до краката си.

— Добре, значи решено. Ще останеш тук поне до утре.

Бони си погледна часовника.

— Искам да се обадя на една приятелка — каза тя. — Имаш ли нещо против?

— Обади се на когото искаш.

Бони набра домашния телефон на Даяна. Вдигнаха й веднага.

— Даяна? — каза Бони, благодарна, че чува гласа й.

— Бони, ти ли си? — извика Даяна в слушалката. — Къде си?

— При едни хора — отвърна й Бони, разтревожена от гласа на приятелката си.

— Род звъни тук на всеки пет минути — отвърна й Даяна. — Направо се е побъркал, никога не съм го виждала такъв. Не е на себе си. Казва, че просто си изчезнала.

— Не съм изчезнала. — Тя си представи съпруга си, представи си го как изревава въпроси по телефона, как брат й и заварения й син, висяха до него и слушаха. — Как е банята ти? — попита тя изведнъж.

— Моля?

— Банята ти. Знам, че Сам се потруди здравата, за да я завърши, преди да се върнеш.

— Чудесна е — отвърна Даяна, явно смутена от внезапната смяна на темата. — Има още малко да довърши отляво, но изглежда страхотно.

— А как беше в Ню Йорк?

— Нормално — отвърна Даяна пренебрежително. — Бони, какво става? Род казва, че излязъл за няколко часа и че когато тръгвал си била толкова зле, че едва си се държала на крака. Когато се върнал вкъщи, вече те нямало. Нямало дори бележка къде си отишла. Той се побърка от тревога.

— Даяна — прекъсна я Бони. — Изслушай ме. Вече съм в безопасност.

— Вече? За какво говориш?

— Някой се опитваше да ме отрови.

— Да те отрови ли? Бони, да не си се побъркала?

— Не съм се побъркала. Взеха ми кръвни проби. Те показват високо съдържание на арсеник в кръвта ми.

— Арсеник?

— Някой е слагал арсеник в храната ми.

Гласът на Даяна се сниши до шепот.

— Род ли?

— Не знам — отвърна Бони след известна пауза. Можеше да усети как Даяна клати глава от недоумение.

— Не вярвам. Не мога да повярвам — каза Даяна. После: — Къде си?

Бони погледна към Каролайн.

— При една приятелка.

Каролайн се усмихна.

— Коя приятелка? — попита Даяна.

— Мисля, че е по-разумно да не ти казвам — отвърна Бони, внезапно разбирайки нещата, които брат й й беше казал. Ако брат й беше такъв, какъвто твърдеше, че е.

— Разумно ли?

— Ако не знаеш къде съм, няма да се наложи никого да лъжеш. Може да бъдеш принудена или подведена…

— Не съм от тези, дето лесно се подвеждат — отвърна Даяна.

За разлика от мен, помисли си Бони.

— Обади ли се в полицията?

— Още не.

— Но си уверена в това, което казваш? Искам да кажа, не е могло да стане по случайност?

— Как би могъл човек да погълне арсеник случайно? — попита Бони.

Последва кратко мълчание.

— Добре, виж, какво искаш да кажа на Род?

— Не искам нищо да му казваш.

— Бони, шегуваш ли се? Ще се обади само след две минути. Искаш да се преструвам, че не си ми се обаждала ли?

— Аз ще говоря с Род.

— Ти ли? Кога?

— Веднага ще му се обадя.

— Какво ще му кажеш?

— Не знам. Ще измисля нещо.

— Това е лудост, Бони — каза Даяна. — Чувствам се толкова безпомощна. Трябва да мога да ти помогна с нещо.

Бони си помисли за апартамента на Даяна в града. Не би могла да злоупотребява вечно с гостоприемството на Каролайн.

— Вероятно ще можеш — отвърна й Бони. — След като говоря с полицията, ще имам по-добра представа за възможностите си. Надявам се — каза тя и за малко не се разсмя. — Виж, ще ти се обадя утре сутрин, веднага щом стана.

— Обещаваш ли?

— Обещавам.

— Защото няма да мръдна от телефона, докато не ми се обадиш.

— Ще ти се обадя, веднага щом стана.

— Сигурна ли си, че си добре?

— Не съм сигурна в нищо — призна Бони. Щом не можеше да се довери на един пилешки бульон, на какво ли друго би могла, помисли си тя. — Ще ти се обадя — каза, натисна бутона, за да прекъсне и веднага набра домашния си телефонен номер.

Род вдигна, преди още да бе иззвънял докрай.

— Род…

— Бони, къде си, дявол да го вземе? Добре ли си? Къде се намираш? — прекъсна я той, думите му се изливаха едновременно, както цветовете се размиват един в друг от водата.

— Добре съм.

— Къде си?

— С Аманда съм — отвърна тя, заобикаляйки въпроса му. — И няма да се прибера тази вечер.

— Какво?

— Съжалявам, че те накарах да се върнеш по-рано от Флорида, Род.

— Съжаляваш, че си ме накарала да се прибера по-рано ли? За какво говориш?

— Ще ти се обадя утре, Род.

— Бони, чакай, не затваряй.

— Утре ще ти обясня всичко.

— Бони…

Бони изключи телефона и го подаде обратно на Каролайн, като се почуди дали утре щеше да е разбрала нещо повече.

Трийсета глава

Наближаваше десет, когато Бони се събуди сама в леглото си на следващата сутрин. Аманда, която цяла нощ се бе свивала като малка топла топчица до нея, я нямаше. Бони се огледа в голямата бяла стая: бял килим, бели дантелени пердета; бели покривки на леглото. Тя провери в бялата баня — бели плочки, бяла вана, бели кърпи. Аманда я нямаше.

— Аманда? — извика тя, нахлузи белия плюшен халат, който Каролайн й беше оставила в долния край на леглото и излезе боса от стаята.

— Аманда?

Продължи надолу по широкия коридор, премина покрай няколко затворени врати, като се ослушваше за някакви шумове. Чу приглушени гласове от стаята в края на коридора. Тихо се приближи и се облегна на вратата, усети как тя се отваря.

— Мамо! — Аманда седеше, напълно облечена, косата й — току-що сресана, пред един телевизор с голям екран. — Каролайн ми позволи да гледам рисувани филмчета. — Тя посочи към екрана, където един рисуван герой бъхтеше с боздуган по главата друг рисуван герой. — И ми даде две купи с пуканки за закуска. И шоколадово мляко.

— Две купи пуканки? Кой е като теб.

— Каза да не вдигам шум, за да можеш да си поспиш.

— Надявам се, че нямаш нищо против — каза Каролайн, която се появи в коридора. Изглеждаше в отлична форма с бледолилавия си анцуг. — Спеше толкова здраво, че не исках да те буди.

— Не мога да повярвам, че съм спала до толкова късно — каза Бони.

— Но пък ти се е отразило много добре — отвърна Каролайн. — Да ти донеса ли нещо за хапване?

— Не съм сигурна, че съм готова за солидна закуска.

— Поне малко препечен хляб? Правя страхотни препечени филийки.

— Добре. Може една препечена филийка.

— А чай?

— Не мисля, че някога повече ще пия чай — отвърна искрено Бони.

— Ами малко портокалов сок?

— Може, благодаря.

— Добре. След две минути съм готова. — Каролайн надзърна да види Аманда. — Как си, детенце? Да ти донеса ли още пуканки?

Аманда се разсмя.

— Вече изядох две купи — заяви гордо тя.

— Така ли? И как стана това? Обикновено Лайл не позволява на никой да си взима от пуканките му.

— Лайл не се ли сърди, че сме тук? — попита Бони, когато Аманда се съсредоточи в рисуваното филмче. — Искам да кажа, честно.

— Чу какво ти каза снощи. Можете да останете, докогато искате.

— Това е много мило, но защо ще прибира в къщата си случайни хора? Та той дори не ме познава.

— Той познаваше Джоун и също като мен иска да види убиеца, предаден на правосъдието.

Бони погледна към пода, видя как пръстите на краката й се размърдаха в отговор.

— Трябва да се обадя в полицията — каза тя.

— Ще ти приготвя закуската.

Бони потърси капитан Махони. Нямало да дойде до обяд. Отново остави съобщение и подчерта, че е спешно. Нямало ли начин да се свърже с капитана преди обяд? Съмнявали се, отвърнаха й, било събота. Ако някой друг можел да й помогне?

— Какво ти казаха? — попита Каролайн, когато Бони влезе в кухнята и седна на масата.

— Нямало да дойде до обяд.

Каролайн сложи пред Бони една чиния с две препечени филийки, заедно с малко масло, конфитюр от ягоди и мармалад. После наля сок в една висока стъклена чаша и й го подаде, наблюдаваше я, докато отпиваше.

— Изпий го — настоя тя. — Не искаш да се обезводниш, нали.

— Благодаря.

— Взела ли си си хапчетата?

— Преди малко.

Каролайн се разсмя.

— Започвам да звуча съвсем като майка ми.

— Сигурно е била чудесна жена — отвърна искрено Бони.

— Благодаря ти. Наистина беше. — Каролайн замлъкна. — Е, какво ще кажеш? Са ли или не са това най-хубавите препечени филийки, които някога си опитвала?

Бони насила отхапа.

— Определено най-хубавите на света.

— Опитай сладкото от малини. Сама съм го приготвяла.

Бони размаза малко върху филията си. И не яжте нищо, което не сте видели да се приготвя пред очите ви, чу тя сериозния глас на доктор Клайн. Веднага върна препечената филийка обратно в чинията. Какво си мислеше? Наистина ли смяташе, че и Каролайн Госет се опитва да я отрови?

— Има ли нещо?

Бони си пое дълбоко въздух.

— Не, не. — Тя решително отхапа от филията и усети в устата си наситения аромат на малини, после преглътна. В края на краищата, трябваше да се довери на някого. — Време е да се обадя на приятелката си — каза тя, като си представи как Даяна притеснено чака да й позвъни.

Каролайн й подаде телефона.

— Ще бъда в другата стая.

— Не трябва да излизаш — възпротиви се Бони, беше благодарна за компанията. Чу как телефонът иззвъня веднъж, два пъти, три пъти. — Сигурно я изваждам от банята — подхвърли тя нервно и го остави да звънне още шест пъти, преди накрая да се откаже и да избере отново. — Може да съм набрала грешен номер. — Инстинктивно знаеше, че не е, но въпреки това опита пак. — Предполагам, че може да е излязла за няколко минути. — След като й беше казала, че няма да мърда от телефона, докато не й се обади? Без да включи телефонния си секретар?

— Може би е под душа — предложи Каролайн.

— Сигурно — съгласи се с готовност Бони и потупа собствената си немита коса. — Всъщност, идеята не е толкова лоша. Ако нямаш нищо против…

— Моля те, заповядай.

Бони се надигна, олюлявайки се, на крака.

— Но първо си изяж препечената филия и си изпий сока — настоя Каролайн. — Нещо ми подсказва, че ще се нуждаеш от всички сили, които можеш да събереш.

* * *

Бони застана под горещата струя на душа и видя как тялото й изчезва в облак пара. Не че бе останало кой знае какво за изчезване. Беше отслабнала поне с пет килограма, вероятно дори повече и ребрата й измъчено стърчаха изпод малките гърди. Краката изглеждаха като клечки, не кой знае колко по-дебели над коленете, отколкото под тях. Почти като на малко момиченце. Клечката се завръща, помисли си Бони, с вдълбаните си очи и изрисуваните долни мигли, с късо подстриганата си коса и хлътналия гръден кош. Може би всъщност Клечката не беше толкова изпосталяла. Може би бе изрисувала тези нелепи мигли, защото нейните собствени бяха изпопадали. Може би бе възприела момчешката грънч подстрижка, когато нейните някога гъсти и лъскави къдрици се бяха превърнали в слама. Може би страдаше от отравяне с арсеник.

Бони се разсмя, шампоанът се плъзна от косата към отворената й уста. Тя го изплю и разтърка силно с пръсти главата си. Ще изтрия този мъж веднъж завинаги от косата си, затананика си тихичко тя, после се удиви защо ли пее. Целият й живот се разпадаше, някой се опитваше да я убие, не знаеше на кого да се довери, а ето че пееше под душа. Арсеникът явно вече беше проникнал и в мозъка й.

Стори й се, че чува нещо, изчака, докато не го чу отново, спря водата, когато осъзна, че някой чука на вратата на банята.

— Да? — извика Бони, като реши, че може да й се е счуло.

— Бони — извика Каролайн, като открехна едва-едва вратата на банята, пускайки струя студен въздух вътре. Бони почувства как той се увива около тялото й, като хавлиена кърпа. — Извинявай, че те притеснявам, но си помислих, че веднага трябва да те извикам. Капитан Махони е на телефона.

* * *

Бони едва успя да се избърше и да се облече, когато капитан Махони вече беше на външната врата. Тя му разказа всичко, думите се лееха от устата й като вряща вода от чайник: начинът, по който се бе чувствала през последните няколко седмици, посещението й при лекаря, резултатите от кръвните проби, увереността й, че някой се бе опитал да я отрови, неувереността кой можеше да бъде.

— Намерих някаква отрова за мишки под мивката на Джоун — каза му тя.

— Били сте там?

— Вчера. — Тя улови проблясък на изненада, после нетърпение в тъмните му очи. Той се въртеше неспокойно на мястото до нея, като се преструваше, че разглежда високата гола скулптура пред пианото в хола на Каролайн Госет. Каролайн учеше Аманда как се прави папиемаше в сутерена. Лайл беше изчезнал да играе голф рано сутринта.

— Пипахте ли я? — попита той, примирението се бе вкопчило в думите му като упорит сърбеж в гърлото.

— Да. — Бони разбра, без да е необходимо да й се казва, че несръчните й ръце вероятно бяха унищожили шанса, макар и минимален, полицията да открие скорошни отпечатъци някъде по повърхността. — Съжалявам. Не помислих.

Той се почеса отстрани по главата.

— Всички се правят на детективи — промърмори той.

— Като брат ми ли? — попита Бони и зачака отговор, но не го получи. — Такъв ли е, каквото твърди, капитан Махони?

— Брат ви не е заподозрян в убийството на Джоун — отвърна тайнствено капитан Махони.

— Полицай ли е? — настоя тя.

— Не бих могъл да кажа.

— Не можете или не искате?

— Брат ви не е заподозрян по случая — повтори той.

Бони кимна.

— Тогава за мен е безопасно да се свържа с него.

— Безопасно е — отвърна той, когато сълзи на благодарност изпълниха очите й.

— Благодаря ви — каза тя. — Не знаех към кого да се обърна.

— Изглежда сте се обърнали към когото е трябвало — каза той, докато очите му оглеждаха внимателно хола на Каролайн.

— Имах късмет. Каролайн е чудесна жена.

— Трудно се намират добри приятели.

— О, господи, забравих за Даяна — каза Бони. — Сигурно вече почти се е побъркала. — Тя се изправи и се затича към кухнята, сграбчи телефона и набра номера на Даяна.

Телефонът отново иззвъня веднъж, два пъти, три пъти. Точно се готвеше да затвори и да избере отново, когато внезапно вдигнаха.

— О, добре, че си там — каза Бони, без да изчака Даяна да каже „ало“. — Обадих се преди малко, но сигурно си била под душа.

— Кой се обажда? — Мъжкият глас от другата страна беше равен, безизразен, въпреки че някак си смътно познат.

Студена пот изби върху горната устна на Бони. Дъхът й, заседнал в гърлото, отказваше да помръдне.

— Кой се обажда? — попита сега пък тя.

— Детектив Хейвър от уестънската полиция — отвърна той. — С кого разговарям, ако обичате?

— Детектив Хейвър? — повтори Бони и си представи тъмнокожия полицай, с когото бе разговаряла в детската градина на Аманда след инцидента с кръвта.

Капитан Махони изникна до нея.

— Аз ще поговоря с него — каза той и Бони незабавно му подаде телефона.

Тя видя как веждите на капитан Махони се присвиха, превръщайки лицето му в гримаса. Усети как гласът му се сниши, стана дрезгав, чу го как прошепна: „Да, разбирам. Кога е станало?“. Видя го да поклаща глава, придържайки телефона между ухото и врата си, докато се протягаше към задния джоб на панталоните си, за да издърпа бележника и да надраска набързо нещо в него.

— Имате ли нещо против да намина и да поогледам? — чу го да пита, преди да затвори телефона.

— Извършено е убийство — каза й той направо и тя понечи да се вкопчи в кухненския плот.

Едва събра сили да проговори.

— Не — беше всичко, което най-накрая успя да каже.

— Един съсед преди няколко минути е идентифицирал трупа.

— Моля ви, не — прошепна Бони.

— Страхувам се, че приятелката ви е мъртва — каза сериозно капитан Махони. — Била е застреляна.

— Даяна е била застреляна — повтори Бони, като отказваше да повярва на това, което чуваше, на това, което казваше.

— Един-единствен изстрел в сърцето.

— О, господи! О, господи, не. Бедната ми Даяна! — Очите на Бони зашариха из кухнята и се спряха на рисунката с въглен на майка с новороденото й дете. Искаше й се да грабне собственото си дете и да избяга, да бяга бързо и толкова далече, колкото можеше. — Възможно ли е да са били крадци? Или, може би, бившият съпруг на Даяна? Тя беше женена два пъти. Женена и разведена. Може би е единият от тях или някой друг, с който се е срещала. Никога не й липсваха мъже. Искам да кажа, че това не би трябвало да има нищо общо с Джоун или с мен, нали? Може да е просто едно от онези ужасни случайни стечения на обстоятелствата, един от онези нелепи поврати на съдбата. Не би ли могло? — попита Бони, отчаяно й се искаше да се окаже така, макар да знаеше, че не е.

— Един съсед видял някаква кола да изфучава бясно от алеята пред къщата й около десет часа тази сутрин. — Отвърна капитан Махони. — Той се обезпокоил, пресякъл улицата, видял, че външната врата е отворена, влязъл вътре и я видял просната мъртва на пода във всекидневната й.

Бони се опита с всички сили да не си представя най-близката си приятелка простряна мъртва на пода във всекидневната й. Не може да бъде, помисли си тя. Трябва да е станала някаква грешка. Даяна беше толкова сложно човешко същество, толкова силна и трудна за разбиране, толкова пълна с енергия и противоречия. Невъзможно беше някой да е успял да изтръгне тази сила от нея просто с един куршум в сърцето.

— Съседът успял ли е да огледа човека в колата? — попита Бони.

— Не. Но видял добре самата кола.

— Каква марка е била? — попита Бони, като чу отговора още преди капитан Махони да го беше казал.

— Червен мерцедес — отвърна й той.

* * *

— Оставили сме няколко полицаи да пазят къщата — казваше по-късно капитан Махони, въпреки че трябваше да го повтори няколко пъти, преди най-накрая да разберат какво има предвид. — Ще бъдат в цивилна кола няколко къщи по-надолу. Плюс това ще има някой и отзад, за по-сигурно. Сложихме и подслушвател на телефона ви, в случай че се опита да се свърже с вас.

— Да се свърже с нас ли? — попита Бони.

— Човек никога не знае.

— Знам, че брат ми не го е направил — настоя Лорън от мястото си до масата в трапезарията, ръцете й бяха проснати върху плота отгоре, главата висеше на врата й също като на марионетка със скъсани конци.

Седяха така от часове, както им се струваше — Бони, Род, Лорън, Ник, капитан Махони, детектив Хейвър, телата им рухнали, ръцете на кръста. Бони си спомни за друг случай преди няколко седмици, когато една друга малка компания се беше събрала около тази маса, само че тогава Хейз беше на мястото на детектив Хейвър, Сам — на това на капитан Махони. И Даяна, помисли си Бони, като си представи приятелката си, очите й сини като тропическо море.

— Знаете, че Сам не го е направил — повтори отново Лорън, този път не толкова силно.

— Разбира се, полицията ще наблюдава и къщата на Глисън — додаде детектив Хейвър. — В случай пък че се появят там.

Оказа се, че на съседът на Даяна му се било сторило, че е видял двама мъже в колата. Млади мъже с дълги коси, бе казал той, въпреки че не беше сигурен дали въпросните мъже са били Сам и Хейз. Нямаше значение. Нито Сам, нито Хейз се бяха появили от сутринта. Беше разпространена заповед за арестуването им до всички полицейски участъци из цялата страна.

— Защо Сам ще иска да стори нещо лошо на Даяна? — попита Лорън, въпреки че очите й бяха пусти и гласът й не беше насочен към никого конкретно. — Той беше лапнал толкова много по нея. Не би й сторил нищо лошо.

Бони се опита да изключи звука от гласа на Лорън, като затвори очи. Подозренията на полицията се бяха оправдали и се оказа, че Даяна наистина е била изнасилена преди да умре. С приказките си Лорън изобщо не помагаше на брат си. Медицинската експертиза щеше да отнеме поне няколко дни, но капитан Махони беше убеден, че тя ще потвърди, че Даяна е била убита със същия пистолет, с който и Джоун и че е била изнасилена или преди, или след смъртта си.

— О, господи — простена Бони и закри устата си с ръка. Всичко беше заради нея. Ако не беше тя, Даяна щеше още да е жива. Нима тя не беше въвлякла приятелката си в тази гнусотия? Не й ли се бе обадила от полицейския участък в деня, когато откри тялото на Джоун? Беше я довлякла до Нютън, въпреки че не разбираше кой знае колко от наказателно право. Не я ли бе поканила тя на вечеря и не я ли бе запознала тя със сина на Род? Сам, това е Даяна. Даяна, това е Смъртта.

— О, господи — простена тя отново и зарови глава в ръцете си.

Две силни длани се отпуснаха върху раменете й, пръстите им започнаха да разтриват мускулите в основата на врата й.

— Ще остана тук тази вечер — каза Ник, ръцете му прилагаха точно толкова сила, колкото беше необходимо. — На канапето във всекидневната.

Бони кимна, погледна към Род, като се чудеше как ли ще реагира той. Но Род не каза нищо. Той стоеше от другия край на масата и се взираше с празен поглед в пространството, явно не съзнаваше, че Ник изобщо е тук, че къщата му е пълна с полицаи, че има още полицаи отвън. Вероятно е изпаднал в шок, помисли си Бони, като осъзна, че не беше казал почти нищо, откакто тя се бе прибрала в компанията на капитан Махони. Гневът и яростта се бяха стопили в ужас и потрес. Даяна е мъртва, беше му казал капитанът и синът му е главният заподозрян. Беше също така и главният заподозрян, както в убийството на майка си, така и в опит за отравяне на мащехата си. Род бе изслушал всичко това във втрещено мълчание, после се бе оттеглил и седнал в столовата. Оттогава не бе помръднал оттам, не говореше, не се движеше, едва дишаше.

На Бони й се искаше да отиде до него, да го прегърне и да му каже, че всичко ще се оправи, но нещо я възпираше. Как би могла да му каже, че всичко ще се оправи, когато вероятно никога вече нямаше да се оправи? Как би могла да го успокоява, когато само преди няколко часа си беше мислила, че той самият може да е виновен за извършените престъпления?

— Трябва да ида да проверя Аманда — каза Бони, като се изправи на крака, олюля се и пак седна.

— Току-що го направих — напомни й Ник. — Спи непробудно. Нещо, което и ти би трябвало да направиш. Съмнявам се, че нещо ще се случи тази вечер, а и тези хапчета, които вземаш, са доста силнички. Трябва да си в леглото. И ти също, Род — добави той, като прехвърли вниманието си към него.

Род не каза нищо. Той продължаваше да се взира в отсрещната стена, сякаш никой не бе проговорил.

— Татко? — извика Лорън. Тя стана от мястото си и се приближи към баща си, обгърна го с ръце, притисна го силно, сякаш се опитваше да изстиска живот в него, устните й докоснаха бузата му. — Хайде, татко — пошепна тя. — Ще ти помогна да се качиш по стълбите.

Род позволи на дъщеря си да го изведе от стаята. Бони ги наблюдаваше как бавно се качват по стълбите, стъпвайки здраво с двата крака на всяко стъпало, преди да продължат към следващото.

— Наистина трябва да си в болница — каза Ник, като се обърна отново към сестра си.

— Не, докато това не се изясни. Не, докато не разбера със сигурност, че Аманда е в безопасност.

— Няма да стигнат далече — заяви капитан Махони. — Две дългокоси момчета в червен мерцедес. Няма да е кой знае колко трудно да бъдат забелязани.

Бони поклати глава, като се опита да си представи къде ли можеха да бъдат, накъде бяха тръгнали, защо бяха убили Даяна.

Защо, запита се отново тя, от тази дума й се завиваше свят. Защо изобщо бе всичко това? Беше толкова безсмислено. Сам може и да не беше синът, за който биха мечтали повечето хора — имаше обеца на носа и змия в спалнята — и беше затворен и разгневен, потиснат и срамежлив. Но също така бе сладък, чувствителен, загрижен и отчаяно копнеещ да бъде обичан.

Това ли именно беше станало? Дали нуждата му от любов го бе накарала да изтълкува погрешно любезността на Даяна? Дали потисканата му ярост бе избухнала, когато тя е отхвърлила грубоватите му момчешки домогвания? Дали я бе изнасилил и после убил, за да й затвори устата? Дали смъртта й беше изолиран акт на ярост, или част от голям план?

Или Хейз беше главният виновник? Неговата сперма ли щяха да открият в тялото на Даяна? Това било най-лесното, беше казал капитан Махони. Ако Даяна е била изнасилена, ДНК тестовете лесно щели да изобличат извършителя.

— Почти свърши — каза й Ник.

Бони кимна, като се молеше, да се окаже прав. Тя се изправи и се отправи към стълбите, Ник я следваше по петите. Капитан Махони и детектив Хейвър останаха на масата в трапезарията. Щяха сами да си излязат, когато свършеха.

— Татко много ще се радва, ако му се обадиш — каза Ник в коридора. — Тревожи се за теб, откакто идва последния път. Знае какво става и мисля, че ще се поуспокои, ако му се обадиш.

— Не знам дали мога да го направя, Ник. Не знам дали имам сили.

— О, и за миг не бих се усъмнил в силите ти — отвърна й Ник. — Ти си силна жена, Бони. Щом цял тон арсеник не можа да те довърши, не мисля, че има защо да се притесняваш от един безвреден стар човек, който те обича. — Той млъкна и после отново продължи, гласът му беше уверен. — Не можем да направим нищо за мъртвите, Бони. На живите трябва да се научим да обръщаме повече внимание.

Ръцете му се протегнаха към нея. Бавно, Бони се отпусна в тях, сгъвайки се в прегръдката му като парче тънък плат. След няколко секунди вдигна глава и го целуна по връхчето на изящния му нос. После се обърна и последва стъпките на съпруга си по стълбите.

Той лежеше отгоре върху неоправеното легло. Когато Бони влезе в стаята, Лорън му събуваше обувките.

— Не мога да го накарам да се съблече — каза й Лорън.

Бони погледна към Род — беше се свил като зародиш върху завивките, очите му бяха отворени, но явно не виждаха нищо. Опита да си представи какво ли преживяваше сега. Как би се чувствала тя, ако след известно време един капитан от полицията й съобщи, че детето й е убиец психопат, виновно за смъртта на двама души и за отравянето на други двама?

— Добре ли си? — попита Бони доведената си дъщеря.

Лорън сви рамене.

— Мислиш ли, че ще открият Сам?

— Убедена съм.

— Толкова ме е страх — проплака тихо Лорън. — Толкова ме е страх, че ще го застрелят.

Бони се приближи до детето и го притисна в обятията си.

— Никой няма да застрелва никого — каза. Вече има достатъчно застреляни, помисли си тя. — На всички ще ни дойде добре, ако поспим малко. Беше дълъг ден.

— Ти ще се оправиш ли?

— Ще се оправя.

Лорън се приближи отново до леглото и залепи нежна целувка на челото на баща си.

— Ще се видим утре сутринта, татко. Ще видиш, че вече всичко ще се оправи. — Запъти се на пръсти към вратата и спря. — Обичам те, татко — прошепна тя и после излезе.

Бони се запъти към телефона до леглото, пръстите й набраха автоматично номера. Няколко секунди по-късно чу как баща й притеснено каза: „ало“.

— Бони е. Ник каза, че си се тревожел за мен.

— Добре ли си?

— И по-добре съм била — отвърна Бони искрено. — Ами ти?

— Аз ли? Аз съм добре. — Той изглеждаше изненадан, че го беше попитала. — Искам просто да съм сигурен, че ти си добре.

— Добре съм. Не се тревожи.

— Родителите винаги се тревожат.

Бони тъжно се усмихна, осъзна, че беше вярно.

— Да ти се обадя ли пак след ден-два? — попита тя. — Да се надяваме, че дотогава нещата ще са се поуталожили малко… бихме могли да поговорим.

— Обаждай се когато искаш.

Бони усети, че по бузите й се стичат сълзи.

— И ти също — каза тя.

— Обичам те, любов моя.

— Лека нощ, татко — прошепна Бони и затвори телефона. После легна на леглото до съпруга си и зачака да заспи.

Трийсет и първа глава

Беше шест часа сутринта, когато Бони усети, че някой се приближава по килима към нея. Внезапно една сянка се спусна върху все още затворените й клепачи, като проряза дебела диагонална линия през ранното утринно слънце. Усети пръсти, меки и леки като перце, да я погалват по ръката, чу тих глас да се разнася към ухото й.

— Бони — казваше гласът. — Бони, събуди се.

Бони отвори очи, видя лицето на брат си само на сантиметри от нейното и веднага скочи от леглото.

— Няма нищо — успокои я той набързо, като отстъпи няколко крачки назад. — Извинявай, не исках да те плаша.

— Какво става? — Бони погледна до себе си. Род все още спеше. Не беше го усетила да помръдне изобщо през цялата нощ.

— Току-що ни се обадиха от нюйоркската полиция. Спрели са две деца в червен мерцедес за превишена скорост по магистралата. Изглежда са Сам и Хейз.

— И? — попита Бони, като погледна към Род, очите му още бяха затворени, въпреки че тя забеляза как крайниците му леко се стегнаха, сякаш той сдържаше дъха си.

— Ще ги върнат в Нютън. Ще говорим с тях, когато ги закарат в участъка.

— Колко време ще е нужно?

— Няколко часа. — Ник седна на леглото и взе ръката на Бони в своята. — Добре ли си?

— Просто искам всичко да приключи.

— И после ще постъпиш в болница?

— Веднага щом разбера, че Аманда е в безопасност.

Ник протегна ръка и погали Бони по бузата.

— Ти си една корава малка женичка.

Тя се усмихна.

— Мисля, че не съм единствената в семейството.

— По-добре да вървя — каза той. — Искам да поговоря с капитан Махони, преди да са довели Сам.

Бони кимна.

— Ще ми се обадиш веднага щом разбереш нещо, нали?

— Ще ти се обадя веднага щом мога.

Бони чу как стъпките на Ник изтрополяват надолу по стълбите, как външната врата се отваря и затваря. После се отпусна на възглавницата си — вратът и раменете й не бяха в състояние да крепят повече тежестта на главата й — и погледна към Род.

Очите му бяха отворени.

— Чу ли? — Гласът й беше някак си отдалечен, сякаш идваше от някой друг, сякаш нямаше нищо общо с нейното тяло.

— Хванали са Сам и Хейз на нюйоркската магистрала — повтори той, интонацията му беше равна и вяла, сякаш говореше за някакви непознати.

Бони наблюдаваше сцената между съпруга си и нея самата, като че ли гледаше телевизионна програма, една от онези истински документални драми, които бяха излезли на мода сега, откакто фактът беше изместил художествената измислица в абсурда, наречен развлекателни програми. Тя гледаше един мъж и една жена, и двамата с намачканите си дрехи от вчера, лицата им бледи и объркани, позите им еднакво мерило за предизвикателство и поражение. Почуди се кои ли бяха тези двама души, толкова отчуждени от собствения си живот и един от друг, рецитиращи репликите си, сякаш бяха актьори — взаимно неподхождащи си и преиграващи — и четяха от сценарий, който изобщо не разбираха.

— Добре ли си? — попита тя.

— А ти? — отвърна й той.

— Чувствам се малко по-силна. Не чак добре, но по-добре.

Род не каза нищо. Той се обърна по гръб и се втренчи в тавана.

— Искаш ли да поговорим? — попита Бони.

— Не — отвърна той. — Какъв смисъл има?

— Смисълът е, че ти е син — отвърна Бони.

Звукът, който се отрони от устата на Род беше нещо средно между смях и стон. Той проби въздуха, както лопата пробива сняг.

— Може да не е бил Сам — предложи неуверено Бони, като се изправи и придърпа колене към гърдите си. — Може да е бил Хейз. Може той да е въвлякъл Сам във всичко това… — Тя спря. Кого се опитваше да убеди — съпруга си или себе си? — Просто не мога да повярвам, че Сам е убиец — продължи след една-две секунди. — Тези няколко седмици прекарах доста време с него и просто не мога да повярвам, че би направил подобно нещо. Той е чувствително момче, Род. Нещастен е и е самотен, но не е психопат. Не би могъл да убие майка си. Не би могъл да стори нещо на Даяна.

Род рязко се обърна на другата страна и зарови лице във възглавницата, не успя съвсем да заглуши хлипанията, които излизаха от гърлото му. Бони видя как гърба му се разтриса, как раменете му се свиват и треперят. Искаше й се да го покрие с тялото си, да го стопли и да го защити, като детски спален чувал. „Всичко ще се оправи“, искаше й се да му каже, както му беше казала и Лорън предишната вечер. Но отново нещо я възпираше. Някаква невидима длан я държеше на една ръка разстояние, притискаше я обратно в нейното собствено ъгълче, не й позволяваше да се докосне до съпруга си. Какво я спираше, почуди сетя. Какво я спираше да успокои мъжа, когото обичаше?

— Всичко ще се оправи, Род — каза тя, но думите й прозвучаха кухо дори в собствените й уши.

Род продължаваше тихо да плаче.

Заради сина си ли плачеше, или заради себе си, запита се Бони. Може би и заради двамата. За отношенията, които никога не бяха имали, за отношенията, които вероятно никога вече нямаше да могат да имат. Беше прекалено късно, прекалено късно да се прави на безумно привързан родител, прекалено късно да навакса за всичките тези изгубени години, прекалено късно да заздрави връзките между баща и син, които първо и преди всичко никога не са били установени, както е трябвало.

Или може би не, осъзна Бони, мислите й се насочиха във вярната посока и тя разбра, че нуждата от баща е необходимост, която детето всъщност не преодолява с възрастта. Може би нямаше такова нещо, като прекалено късно, за да се сближи един баща с децата си.

Бони видя как раменете на съпруга й се разтресоха още веднъж и спряха. Дали чак сега осъзнаваше чудовищността на всичко, което се бе случило? Че детето му можеше да е убило майка си? Че можеше да е изнасилило и убило една жена, която се бе опитала да се сприятели с него? Разбира се, Род не би пролял и една сълза за Джоун, жена, която презираше или за Даяна, жена, която едва понасяше. Тогава защо са тези горчиви сълзи?

— Род…

Той седна в леглото и избърса сълзите от лицето си с опакото на ръката си. Когато се извърна към нея, кафявите му очи изглеждаха по-непроницаеми, от когато и да е било преди, като самото дъно на блатясала река.

— Какво има? — попита тя.

Род поклати глава, сякаш за да изтърси каквито нежелани мисли се бяха загнездили там.

— Род, моля те, кажи ми.

— Полицията ще вземе проби — отвърна той, сякаш едновременно водеше и друг разговор.

— Какво искаш да кажеш?

— Кръвни проби, сперма — продължи той с все същия монотонен глас. — За техните ДНК тестове.

— Да — рече Бони, не беше сигурна накъде бие Род с това.

— Свършено е — заяви той. — Всичко е свършено.

— Род, за какво говориш?

Настъпи продължително мълчание.

— Сам не е изнасилил Даяна — каза Род най-накрая. — Нито пък Хейз.

— Какво?

— Спермата, която ще открият в тялото на Даяна, не е от Сам — повтори той.

Бони усети, че се отдръпва малко по малко от леглото, с гръб към стената, въпреки че почти не усещаше краката си върху килима.

— Какво искаш да кажеш?

— Мисля, че знаеш — каза й той.

В продължение на няколко секунди Бони се опитваше да намери гласа си и накрая успя да нададе дрезгав шепот.

— Искаш да кажеш, че спермата е твоя?

Род не отвърна нищо.

— Искаш да кажеш, че ти си я убил? — Бони погледна към вратата, мълчаливо премери колко стъпки ще са й необходими, за да се добере дотам.

— Не! — заяви категорично Род, изтръгнат рязко от летаргията си. — Въпреки че полицията ще си помисли точно това, това поне е сигурно. Нямат търпение да ме пипнат. — Той се разсмя, измъчен звук, който проби въздуха, както нокът пробива балон.

— Не разбирам.

— Не съм убил Даяна, за бога. Никога не бих могъл да й сторя нещо лошо. — Лицето на Род се изкриви от болка. — Аз я обичах — прошепна и зарови глава в ръцете си, така че заглуши казаното. — Обичах я — повтори той, сега думите звучаха по-ясно и бяха студени като планински поток.

— Обичал си Даяна — каза Бони и зачака Род да продължи, но той не каза нищо повече, просто се втренчи в нея с тези негови непроницаеми, бездънни очи. — Откога…?

— От около година.

— Всички тези нощи, през които работеше до късно, всички тези ранни утринни срещи…

Род кимна, знаеше, че няма нужда да го потвърждава с думи.

— Но ти никога не си харесвал Даяна — възпротиви се неуверено Бони, чувстваше се така, сякаш подът под краката й беше изчезнал, сякаш стоеше по средата на празно пространство и беше само въпрос на време, преди да бъде всмукана към центъра му, преди каквото беше останало от нея да изчезне напълно.

— Просто така се случи, Бони; — Род вдигна едната си ръка във въздуха и я остави да се поклаща безцелно за няколко секунди, после я отпусна до себе си.

Какво би могъл да каже в края на краищата? Че никога не са имали намерения да стигат толкова далече? Че никога не са искали да я наранят?

— Не е ходила в Ню Йорк — заяви Бони. — Била е с теб във Флорида.

Род кимна.

— Стояла е точно до теб, когато ти казах, че съм ходила при доктор Клайн и те излъгах, че Даяна ми го е препоръчала.

— Тя каза, че изобщо не го е чувала.

— Ето откъде си разбрал, че името на лекаря й е Гизмонди, защото тя ти е казала.

— Беше толкова необичайно за теб да лъжеш. Помислихме, че си започнала да подозираш нещо и се опитваш да ни хванеш.

Бони сведе глава, като си спомни за погрешните си подозрения.

— Мислех, че имаш връзка с Марла.

— С Марла ли?

Род наистина изглеждаше засегнат от предположението й. Бони за малко не се разсмя. Всичко започва да си идва на мястото, помисли си тя, докато събираше останалите парченца от мозайката и ги напъхваше едно в друго.

— Бельото, което намерих в най-долното ти чекмедже, не беше за мен — заяви тя, като възприе навика на Каролайн Госет да заявява всичките си въпроси. — Било е за Даяна. — Тя си представи бившата си приятелка, разкошната й тъмна коса, спусната върху стегнатите пищни гърди. — Нищо чудно, че размерът на сутиена беше прекалено голям. — Тя си спомни разговора, който бе водила с Даяна, точно след като се бе натъкнала на еротичното бельо в най-долното чекмедже на скрина на Род. Явно Даяна веднага се беше обадила на Род и го бе информирала за ненавременното откритие на жена му и го е изпратила у дома с наставления да бъде изключително любвеобилен и внимателен.

— Значи, спиш с Даяна повече от година — започна Бони. — Случаите, когато бяхме заедно тримата, когато се правеше, че я понасяш единствено заради мен, всъщност едва си понасял мен, а не нея. Тогава в полицейския участък, когато беше толкова ядосан, че я завари, изобщо не те беше яд на нея. Беше те яд на мен. Защото те бях измъкнала от любовното ти гнезденце. Нали така? Не беше ли това причината, поради която не можах да се свържа с нито един от двама ви? Не е ли това причината, поради която нямаше алиби за времето, по което беше убита Джоун? Защото си ходил да се чукаш с най-добрата ми приятелка!

— Бони…

— През цялото време, докато аз бях болна, ти си бил с нея — заяви Бони удивено. Как можеше да бъде толкова глупава? Наистина ли бе такова жалко клише? Съпругата, която разбира последна? — Дори и след като се върна от Флорида, пак отиде при нея.

— Летяхме заедно, оставих я у тях, после веднага се прибрах — продължи той сам, думите се лееха от устата му, почти сякаш не бе имал търпение най-после да й разкаже всичко.

Може би наистина нямаше търпение, помисли си тя, като слушаше безпомощно, искаше й се да му каже да млъкне, но не беше в състояние да го направи. Правеше я съучастничка, помисли си тя смутено.

— Значи ти се прибра, провери набързо как съм, после ме сложи да си легна като добро малко момиченце и се върна обратно да се забавляваш.

— Правиш го да звучи толкова цинично. Не беше така.

— А как?

— Не го направих с такава умисъл.

— Значи си бил там, когато Сам и Лорън са се появили да довършат тапетите в банята — заяви тя, като си представи сцената и се почуди дали нямаше да го намери за забавно, ако се беше случило с някой друг.

— Казах им, че съм си дошъл по-рано и съм се отбил при Даяна да разбера как си всъщност, дали не криеш нещо от мен. Изглежда се вързаха… — Гласът му заглъхна, сякаш внезапно известен за факта, че би трябвало поне от приличие да се чувства неудобно от тези признания.

— И тогава се прибра и откри, че жена ти е излетяла, както се казва, от клетката.

— Побърках се. Не знаех къде, по дяволите, си изчезнала.

— Колко безотговорно от моя страна — каза Бони.

— Не исках…

— И ти се върна обратно при Даяна. Сигурно сте се успокоили доста, когато се обадих.

— Не знаехме какво става.

— Така че, разбира се, трябваше да се утешите един-друг.

— Не останах там за през нощта — оправда се Род.

— Но сте се любили.

Последва минута мълчание, преди да заяви очевидното.

— Да.

— И тогава си си тръгнал.

— Прибрах се у дома.

— Към колко часа?

— Около полунощ.

— И следващото нещо, което си разбрал, е било, че Даяна е мъртва, простреляна в сърцето, също като Джоун, при всички случаи със същия пистолет, без съмнение от същата ръка. Но, разбира се, ти нямаш нищо общо и с двете убийства. Това ли се опитваш да ми кажеш?

— Не съм ги убил, Бони. Кълна ти се, че не съм. Трябва да ми повярваш. Съсипан съм от смъртта на Даяна.

— Причината, поради която си толкова дяволски съсипан, няма нищо общо с факта, че Даяна е мъртва — отсече Бони. — Свързана е единствено с факта, че си бил достатъчно глупав да оставиш спермата си в тялото й. Не е ли вярно? Сълзите ти нямат нищо общо с Даяна, нито дори със сина ти. Плачеш единствено заради себе си. Кажи ми, Род, някога обичал ли си някой друг освен себе си?

Той я погледна жално.

— Теб — каза Род и протегна ръце.

Бони бавно се приближи към него, привлечена в прегръдките му от силата на нуждата му. Тя почувства топлината на ръцете му, когато обвиха тялото й, мекотата на бузите му, когато се притиснаха към нейните. Колко много беше обичала винаги усещането от това да бъде в прегръдките му.

Тя бавно се отдръпна, загледана в неговите непроницаеми дълбоки кафяви очи. Само дето явно не бяха толкова дълбоки, осъзна тя, като внимателно се освободи от прегръдката му. Те бяха изненадващо, разочароващо, застрашително кухи.

— Какво правиш? — попита той, когато Бони се приближи към телефона до леглото и натисна съответните цифри върху апарата.

— Обажда се Бони Уилър — съобщи тя. — Трябва незабавно да се свържа с капитан Махони. Да — каза на телефонистката от централата, като видя как съпругът й се свлича обратно върху леглото и заравя главата си в ръце, — мога да почакам.

* * *

— Къде отиде баща ми? — попита Лорън, като влезе в кухнята заедно с Аманда.

Бони седеше до масата и гледаше рисунката с хора с квадратни глави на Аманда. Тя бавно се извърна и се усмихна на двете дъщери на Род, целите в червено, с руси къдри. Захар, подправки и всичко най-хубаво. Ето от какво се правят малките момиченца, помисли си тя.

— Трябваше да отиде до полицията.

— Това беше преди часове — каза Лорън. — Не трябваше ли да се е върнал досега?

Бони си погледна часовника. Наближаваше единайсет.

— Предполагам, че полицията има да му задава доста въпроси.

— Ами Сам?

— Двамата с Хейз са в участъка. — Бони отново си погледна часовника, въпреки че не бяха изминали и няколко секунди. Нито Ник, нито от полицията се бяха обаждали през последните няколко часа. Без съмнение на този етап нямаше какво ново да й кажат. Съпругът й, синът му, приятелят на сина му, бяха разпитвани. Всеки един беше известен за правата си. Мирандизиран, спомни си как беше казала Даяна. Бяха призовани адвокати. Надяваше се, че скоро щеше да разбере нещо ново.

— Искам да отида в парка — обади се Аманда и се затръска нагоре-надолу, без да отлепя крака от пода.

— Не мога сега да те водя в парка, съкровище — каза й Бони.

— Защо?

— Аз мога да я заведа — предложи сама Лорън. — Нямам нищо против да изляза малко на чист въздух.

— Не знам — поколеба се Бони, не беше сигурна дали бе добра идея да ходят където и да било, преди полицията да се обади.

— Моля те — примоли се Аманда.

Бони се почуди защо се колебаеше. Полицията бе задържала всички заподозрени в участъка. Чакаше да й се обадят и да й кажат, че убиецът си е признал ли? Наистина ли си мислеше, че има такава вероятност? Не беше дори сигурна, че полицията изобщо ще отправи някакви обвинения. Можеше ли да държи постоянно дъщеря си в клетка?

— Добре, вървете — каза тя най-накрая, разбирайки добре нуждата на Лорън от свеж въздух.

— Ура! — Този път, когато Аманда заподскача нагоре-надолу, краката й също заподскачаха с нея.

— Нека да си взема чантата — извика Лорън и подгони Аманда от кухнята нагоре по стълбите.

Телефонът иззвъня.

— Ало — каза Бони, като го вдигна почти моментално.

— Бони, Джош е. Как си?

— Джош?

— Джош Фриймън — уточни той, сякаш не беше съвсем сигурен.

— Да, разбира се, Джош. Извинявай. Очаквах някой друг, това е всичко.

— В неподходящ момент ли се обаждам?

— Не. — Всъщност се радваше да го чуе.

— Просто се чудех как си.

— Малко по-добре — отвърна му тя. Съпругът ми и доведеният ми син са в полицейския участък, заподозрени не само в убийството на Джоун, но и в това на най-добрата ми приятелка Даяна, която се оказа, че спяла със съпруга ми през по-голяма част от изминалата година. О, и споменах ли ти, че имам високо съдържание на арсеник в кръвта си, помисли си Бони, без да го казва. Някои неща е по-добре да се обсъждат не по телефон.

— Мислех си, дали да не прескоча малко по-късно, ако нямаш нищо против — предложи Джош, сякаш й четеше мислите.

— Разбира се — каза Бони. — Би било чудесно.

— Какво ще кажеш за след час?

— Добре.

— Ще се видим тогава.

Бони затвори телефона, очакваше с нетърпение посещението на Джош. Разбира се, само вчера бе подозирала, че й е донесъл отровен пилешки бульон, осъзна тя, като погледна отново към телефона и се подвоуми дали да не му се обади и да му каже да не идва.

— Това е глупаво — заяви тя на висок глас. Не Джош се бе опитал да я отрови. Със сигурност не Джош беше убил Даяна. Какъв вероятен мотив би могъл да има? Въпреки че, реши Бони, като посегна към телефона, нямаше да й навреди да е по-предпазлива, докато не разбереше със сигурност. Щеше да се обади на брат си, да му обясни ситуацията и да го помоли да се отбие горе-долу по същото време, по което трябваше да дойде и Джош.

Телефонът иззвъня, точно когато тя се готвеше да го вдигне от поставката му.

— Готови сме — каза Лорън, докато подскачаше надолу по последните няколко стъпала, на рамото й висеше голямата й пазарска торба, Аманда пък беше преметнала през нейното чантичка „Барби“.

Бони вдигна телефона.

— Ало? — обади се тя.

Не последва никакъв отговор.

— Ало? — повтори Бони.

Пак нищо.

— Искаш ли да взема нещо от магазина на връщане? — попита Лорън.

— Провери дали имаме мляко — отвърна Бони, за миг забравила за телефона.

Лорън се запъти към хладилника, отвори го, надзърна.

— Има много мляко.

— Ало? — извика Бони в слушалката за трети път, като се почуди защо ли не затваря и точно се готвеше да го направи, когато чу познатото изщракване от другия край на линията. Какво беше това, запита се тя, звукът й беше познат отнякъде, но не можеше да си спомни точно откъде.

— Кой е? — попита Лорън, тревогата изостри фините бръчици около големите й лешникови очи.

— Кой се обажда, моля? — попита Бони.

Тишина, после ново изщракване. После отново.

Щрак. Щрак.

Дъхът застина в гърдите на Бони. Тя се почувства отнесена в безветрено море и с нетърпение зачака следващия повей да я тласне към брега. Беше толкова близо. Нуждаеше се единствено от един малък полъх.

Щрак.

И изведнъж се видя как завива нагоре по дългата алея, паркира на претъпкания паркинг, после се втурва през входа на красиво разположената бяла сграда. Нещо напомнящо на Стария Юг, спомни си, че си бе помислила първия път, когато я зърна, видя се как прекосява фоайето към бюрото отпред, чака нетърпеливо асансьорите, колебае си пред врата №312.

Щрак.

Видя как вратата се отваря, видя старата жена в инвалидна количка с крака като цепеници и лице покрито с петна от възрастта, с прихлупени от скука очи. Широката нарушаваща приличието уста беше отворена и тя полюшваше протезите върху грубия си език, после ги щракаше обратно на място.

Щрак. Щрак.

— Мери? — попита разтревожено Бони. — Мери, ти ли си?

— Може би — отвърна гласът. — Кой пита?

Трийсет и втора глава

Петнайсет минути по-късно Бони спря колата си на претъпкания паркинг на мелроузския център за душевноболни и се втурна нагоре по стъпалата, през фоайето, към асансьорите вдясно. Цяла тълпа вече се беше насъбрала и чакаше отпред. Бони се подпря на стената и се опита да успокои дъха си, да си събере мислите.

Какво правеше тя отново тук? Какво я беше подтикнало да изхвърчи от къщата, веднага щом Лорън и Аманда бяха тръгнали към парка? Да скочи в колата си и да натисне газта с всичка сила? Все още не се чувстваше добре. Наистина не трябваше да рискува живота си, за да говори с някаква побъркана стара жена, която, по всяка вероятност, нямаше да й каже нищо ценно.

Тя, разбира се, не беше казала нищо по телефона. Бони беше говорила през цялото време. Защо се обажда? Има ли нещо да й каже? Иска ли да поговори с нея за Елза Лангър?

Може би, гласеше неизменният отговор на всичките й въпроси. Кой пита?

И какво, ето я тук, действаше само по инстинкт, стоеше с цяла тълпа непознати, чиито лица отразяваха силното им желание да бъдат някой друг. И ако някой от тях я попиташе, тя нямаше да е в състояние да изтъкне и една-единствена причина за идването си тук. Какво по-точно се надяваше да открие?

Чу се иззвъняване, зелената лампичка светна над вратата на един от асансьорите, вратата бавно се отвори. Последва забързана смяна — хора се бутаха да излязат, други се бутаха да влязат — скоро асансьорът се напълни, вратите се затвориха, оставяйки Бони пред тях, заедно с още десетина души. Едновременно, почти като един, те отстъпиха назад и се преместиха пред съседния асансьор. Действаме като едно цяло, помисли си тя. Доктор Грийнспун би се гордял.

Ново иззвъняване, друга зелена лампичка обозначи скорошното пристигане на втория асансьор. Този път Бони се откъсна от тълпата, провря се към първата редица и започна да се бута навътре, още щом вратите на асансьора се отвориха.

— Извинете — скара й се една възрастна жена, увисналата й коса подчертаваше отпуснатите й черти. — Бих искала да сляза, ако нямате нищо против.

Бони се сви в ъгъла на асансьора и когато той се напълни, решително се загледа в цифрите на копчетата до вратата.

— Би ли могъл някой да натисне трети етаж? — попита тя, като се престори, че се оглежда, сякаш гласът идваше от някой друг. Стана й горещо, зави й се свят, страхуваше се да не й призлее, беше благодарна, че в малката кабина имаше толкова много хора, които я придържаха изправена. Почуди се дали сама би успяла да се задържи на крака.

Мисълта й се стори символична, напълно подходяща за случая и тя се разсмя. Незабавно, въпреки липсата на място, усети как хората около нея отстъпват назад. Когато вратите се отвориха на втория етаж, онези, които останаха, се отдръпнаха дори още по-далеч.

Тя вървеше едва-едва по дългия коридор към стаята на Мери и спря за секунда пред вратата.

— Влезте — извика Мери отвътре. — Какво чакате?

Бони отвори вратата.

Мери седеше в инвалидната си количка до прозореца и гледаше към поляните навън.

— Поддържат ги много добре, нали? — попита тя, без да се обръща.

— Да, така е — съгласи се Бони, като се огледа из стаята и се сепна, когато видя чифт блестящи очи да я гледат от леглото на Елза Лангър. — Здравейте — каза тя на слабата, тъмнокоса, почти царствена на вид жена. Бони се зачуди какво правеше в мелроузския център за душевноболни.

— Как сте? — обади се жената и протегна ръка. — Аз съм Жаклин Кенеди Онасис.

— Не й обръщайте внимание — измуча Мери от прозореца. — Тя е луда за връзване.

Бони се сепна. Не използваше ли Род винаги същия израз, когато описваше бившата си жена?

Мери се извърна от прозореца и завъртя стола си така, че да е с лице към Бони.

— Какво има? Или просто да си побъбрим?

Бони внимателно се приближи към инвалидната количка, забеляза, че Мери беше облечена в чиста хавлиена роба на бели и морскосини райета и че кафявата й коса явно току-що бе боядисана и бе събрана с множество различни по големина фиби.

— За какво искахте да ме видите? — попита тя.

— Кой казва, че съм искала да ви видя?

— Вие, когато ми се обадихте. Намекнахте, че имате да ми казвате нещо.

— Така ли?

Бони почувства, че сърцето й се сви. Наистина ли се бе втурнала насам заради това? Безсмислен разговор с една болна стара жена? Разбира се, ако не го бе направила, нямаше да се запознае с Жаклин Кенеди Онасис, помисли си тя, като се усмихна на жената с блестящите очи в леглото на Елза Лангър.

— Помислих си, че имате да ми кажете нещо за Елза Лангър — престраши се Бони.

— За кого?

— За Елза Лангър — повтори Бони.

— Теди не беше виновен — заяви изведнъж жената в леглото. — Той се опита да спаси момиченцето. Но никога не е бил кой знае колко добър плувец.

— Казвате, че съм ви се обадила? — попита Мери, ръцете потупваха коленете й с нарастващо вълнение.

— Преди не повече от двайсетина минути.

— Не ви е трябвало много време да дойдете дотук.

— Реших, че може би е важно. Явно не ви е било много лесно да намерите телефона ми.

— Напротив — отвърна пренебрежително Мери. — Просто попитах сестрата. Спомням си, че казахте на Елза, че ще й го оставите.

— Какво друго си спомняте?

— За какво?

— За Елза.

— Изобщо не беше забавна — каза Мери, като направи неприятна гримаса, после разтегли устни настрани. — През цялото време само лежеше в леглото, никога нищо не казваше. Не че с Джаки Онасис е кой знае колко по-добре.

— Кристина беше много неприятно момиче — продължаваше жената в леглото. — Опитах се да се сближа с нея, но тя не ми позволи. Искаше баща си само за себе си.

— Разкажете ми повече за Елза — подкани я Бони.

Мери започна да вади протезата си с език.

— Няма нищо за разказване. Тя просто лежеше на онова легло, ден след ден, и после един ден умря.

— Това сигурно много ви е разстроило — отбеляза Бони, като си мислеше, че ще е най-добре да си ходи, но се чувстваше уморена, имаше нужда да си почине няколко минути. Да събере сили.

— Честно казано, дори и не забелязах — призна Мери и се разсмя, временно престана да се бори с ченето си. — Сестрата забеляза, че е в кома.

— Поне не се е мъчила — каза Бони. — Мисля, че това е добре.

— И аз така мисля. — Мери завъртя стола си обратно към прозореца. — Трябва да го кажете на малкото момиченце. Това ще го накара да се чувства по-добре.

— Малкото момиченце ли? — Бони се приближи до прозореца и се втренчи в жената в инвалидна количка.

— Внучката й. Как й беше името?

— Имате предвид Лорън?

— Да, мисля, че така беше. Е, вие сигурно знаете. Вие я доведохте тук първия път.

— Какво?

— Непрекъснато й повтарях да мине на диета — заяви госпожа Онасис от леглото си. — Но тя не ме слушаше. Тя ме мразеше. Намрази ме още когато й го казах.

— Какво искате да кажете, първия път? — попита Бони.

— Вие доведохте онези двете деца тук. Момчето и момичето. — Отново устата на Мери започна да се извива, сякаш правеше гаргара.

— Да, знам — кимна Бони. — Но аз ги водих един-единствен път.

— Момичето дойде пак — заяви спокойно Мери.

— Какво? — Всеки косъм върху главата на Бони настръхна.

— Тя дойде пак. Донесе на Елза крем карамел, каза, че сама го е правила. Седна на леглото и я нахрани с него. На мен изобщо не ми даде. Хич не беше хубаво, ако ме питате — нацупи се Мери. — Просто исках да опитам.

Бони сграбчи двете облегалки на инвалидната количка и насила накара Мери да я погледна в очите.

— Мери, помисли си много внимателно — настоя Бони, като се опита да не изпада в паника. — Колко време, след като Лорън беше тук, Елза изпадна в кома?

Мери изстреля ченето си навън-навътре от устата.

— Същата нощ — отвърна тя.

Бони почувства как тялото й се олюлява, пръстите й се забиха в меката гума на облегалките на инвалидната количка, за да не падне.

— О, господи! — Какво означаваше това? Бони безпомощно се огледа наоколо. Възможно ли бе Лорън да е отровила Елза Лангър? И ако беше отровила Елза Лангър… — Не може да бъде — измърмори Бони. — Не може да бъде.

— Помислих си, че най-малкото би могла да ми даде да опитам от крем карамела — каза Мери. — Но не, тя държеше баба й да го изяде всичкия.

— Оставих Аманда с нея. Тя е сама с мъничкото ми момиченце. — Бони се спусна към вратата.

— Опитах се да се сприятеля с нея — чу Бони да вика жената, която си бе въобразила, че е Жаклин Онасис, докато тичаше надолу по коридора. — Можех да помогна на това момиче, ако просто ми беше позволило.

* * *

Бони подкара като луда по шосе №20, видя как Бостън Поуст Роуд стана Западно околовръстно шосе, после Източно околовръстно шосе и когато навлезе в Уестън — отново Бостън Поуст Роуд. Тя трепереше, потеше се, плачеше, крещеше.

— Не, не може да бъде — продължаваше да си повтаря. — Не може да бъде.

Бони си припомни колко нетърпелива беше Лорън да посети баба си, колко се развълнува, когато старата жена каза името й, на колко привързана се правеше, докато стоеше отстрани на леглото й и я хранеше с обяда й. Можеше ли да се е върнала друг ден и да я е нахранила с отрова? Кога? Момичето беше на училище по цял ден. Кога може да е имала възможност?

— Тя не ходи на училище един ден и си остана вкъщи — каза си Бони на висок глас, като си спомни за деня, когато Лорън не се бе чувствала добре и бяха решили, че грипът може да я е повторил. Само дето не беше грип. Беше арсеник.

Освен ако изобщо не е била болна. Освен ако просто се е преструвала.

— Не, това е невъзможно — отрече Бони. — Видях колко зле беше. Държах й главата с часове, докато повръщаше. Не се преструваше. Наистина беше болна.

Ама се оправи, помисли си Бони. Докато аз се чувствах все по-зле и по-зле. И тя беше винаги наоколо. Беше винаги наоколо.

Но защо, запита се Бони, като изскърца и спря на един червен светофар на ъгъла на Бостън Поуст Роуд и Бъксин Драйв, огледа се нетърпеливо встрани и натисна с крак газта.

— Защо ще иска да ме убива?

Бони си спомни следобеда, когато двамата с Род бяха отишли в къщата на Джоун да съобщят на Сам и Лорън за смъртта на майка им. Припомни си яростния изблик на Лорън, усети как обувките й се забиват в пищялите й, силния удар на юмрука в устата й. Тя ме мрази, припомни си как си мислеше тогава. — Само че със сигурност нещата се бяха променили. Със сигурност през следващите седмици се бяха сближили, бяха създали приятелски отношения, въз основа на взаимно уважение. Освен ако и това също не беше преструвка.

Но, дори и да ме мрази, помисли си Бони, толкова ли ме мрази, че да иска да умра? И защо ще иска да убие баба си, безпомощна стара жена, която едва си спомни коя е?

И кой друг, почуди се Бони, кракът й здраво настъпи педала на газта, когато светна зелено. Колите се стрелнаха през пресечката, сякаш някой без да иска бе натиснал копчето на видеото за бързо превъртане.

Бони отчаяно се опита изобщо да не мисли, да се съсредоточи върху пътя. Хрумванията й бяха прекалено нелепи, прекалено налудничави, повече като халюцинации, предизвикани от дрога, отколкото като нещо, свързано с реалността. Наистина ли смяташе, че Лорън може да има нещо общо с убийството на майка си, със смъртта на Даяна?

— Не, това е абсурдно. Ти напълно си се побъркала.

Лорън беше на училище през целия ден, когато майка й бе убита. Тя си беше вкъщи сутринта, когато Даяна беше убита. Не беше ли?

Лесно би могла да пропусне едни-два часа, осъзна Бони. Полицията не би си направила труда да провери. Кой би заподозрял едно четиринайсетгодишно момиче в убийството на собствената му майка? И много лесно би могла да се измъкне от къщи и да убие Даяна, докато Род е спял. Тя знаеше къде живее Даяна. Със сигурност бе ходила вече там.

Но защо? Защо ще иска да убива Даяна? И какъв мотив би могла да има, та да иска майка й да умре?

Намирате се в опасност, беше я предупредила Джоун. Ти и Аманда.

Лорън ли беше опасността, за която Джоун се бе опитала да я предупреди?

— О, господи! — Бони си представи невинната ръчичка на дъщеря си в тази на доведената й сестра. — Да не си посмяла да сториш нещо на детенцето ми. Да не си посмяла! — Тя зави надясно по „Хайленд“, пейзажът се разми в зелена мъгла, когато увеличи скоростта по пустата улица. — Моля те, не прави нищо лошо на малкото ми момиченце — помоли се тя на висок глас.

Как бе могла да остави дъщеря си сама с Лорън? Нима Джоун не я бе предупреждавала достатъчно пъти никога да не използва децата й като детегледачки? Може би тези изявления изобщо не бяха пиянски брътвежи на една ревнива бивша съпруга. Може би още тогава Джоун се бе опитвала да я предупреди.

— Но защо?

Винаги защо.

Нямаше смисъл. Не беше възможно. Лорън не можеше да има нищо общо нито със смъртта на майка си, нито с тази на Даяна, нито с отравянето на Елза Лангър или с нейното. Да, тя беше имала достъп до пистолета на майка си; да, тя сигурно е знаела къде майка й държи отровата за мишки. Но не е задължително това непременно да значи нещо. И Сам е знаел. И Род също.

Само дето и Сам, и Род бяха в полицейския участък, а Лорън беше с малкото й момиченце.

Лорън бе завела Аманда в парка, но в кой парк? Имаше няколко наблизо и биха могли да отидат във всеки един от тях.

— Къде сте, по дяволите? — попита Бони. — Къде сте отишли?

Тя мина по улица „Браун“ и без да иска погледна към къщата на Даяна, видя вече познатата жълта лента да огражда къщата. Местопрестъпление. Минаването забранено.

— Не се паникьосвай — каза си тя и когато зави по Саут авеню и видя малкия парк на ъгъла на „Саут“ и „Уелсли“, забави съвсем.

Няколко деца играеха на люлките и пързалките, наглеждани от няколко отегчени на вид жени, но Лорън не беше сред тях, нито пък Аманда. Бони си помисли да спре и да попита жените дали не са виждали детето й, но не познаваше никого, а не искаше да губи време. Съмняваше се, че изобщо щеше да може да говори свързано.

Къде другаде биха могли да отидат? Имаше един малък парк на Блубъри Хил Роуд, но беше прекалено малък, имаше само няколко люлки и на Аманда не й харесваше много. Имаше и площадка зад училището и детската площадка до малката Алфабет Лейн, където някой беше изсипал кофа кръв върху главата на Аманда.

— О, господи — простена Бони. Сигурно Лорън нямаше да се опита да й стори нищо лошо, не и толкова скоро след смъртта на Даяна.

Бони ускори нагоре по Уелсли стрийт към Скул стрийт, зави наляво. Префуча по дългата алея на комбинираното училище и детска градина и изскочи от колата в мига, в който извади ключа от стартера, затича се по малката пътека към гърба на училището. Напълно оборудваната площадка изскочи пред очите й.

Там нямаше никой.

— Къде сте? — извика тя. — Дявол да те вземе, Лорън, къде си завела детето ми? — И точно тогава я видя, захвърлена в пясъка при краката на една люлките. Тя се спусна към нея, наведе се и стисна розовата чанта „Барби“ в ръцете си. Значи са били тук. Били са и са си отишли. Възможно ли беше да са се прибрали у дома?

Бони се спусна към колата си, едва не се блъсна в едно дърво отстрани на шосето, докато излизаше на заден към улицата.

— По-бавно — каза си тя и отпусна крак от педала на газта, докато рязко завиваше по улица „Уинтър“. — Почти пристигна вече.

Къщата се появи на втория завой, Бони спря на алеята и изскочи от колата.

— Аманда! Лорън! — Тя затърси ключа и отвори вратата, препъна се в коридора и заизкачва стълбите по две наведнъж.

Видя кръвта веднага щом стигна до коридора на горния етаж. Само няколко червени капчици върху белите плочки на пода на банята, но въпреки това не можеха да бъдат сбъркани с нищо друго.

— О, господи! — Бони запуши устата си с ръка, за да не изкрещи. — Не, моля те, не. — Бавно, сякаш краката й бяха зациментирани, тя се приближи към банята.

И тогава чу тих писък откъм затворената врата на стаята на Лорън и се извъртя към звука.

— Аманда? — извика тя с разтреперан глас. Ръката й се протегна към вратата и внимателно я отвори — дъхът й беше застинал в дробовете, очите й се страхуваха да погледнат.

Аманда седеше с кръстосани крака на пода по средата на стаята, с едната си ръка на коленете, а другата — протегната към Лорън, която също бе седнала на пода до нея, с пазарската си торба в скута и с едната си ръка бе хванала китката на Аманда, а с другата държеше бръснарско ножче.

— О, господи!

— Моля те, не се приближавай — просто каза Лорън.

— Паднах, мамо — отвърна Аманда, като вдигна ръка от току-що ожуленото си коляно. — Лорън ме люлееше на люлките и аз паднах, и си ударих коляното. Аз се разплаках, но Лорън каза да не плача и го изчисти.

— Съжалявам, че в банята е такава неразбория — извини се Лорън, сякаш това беше най-нормалният разговор на света, сякаш не опираше бръснарско ножче в китката на Аманда.

— Аманда — започна Бони, очите й бяха приковани към тъничките вени на дъщеря й, — защо не слезеш долу и не си вземеш малко мляко и сладки…

— Не сега, Аманда — заяви властно Лорън. Аманда не помръдна.

— Лорън казва, че ще ставаме истински сестри. Кръвни сестри — натърти Аманда. — Каза, че нямало да боли.

Бони почувства как въздухът около нея изведнъж се смрази. Дъхът й трябваше да си пробива път, за да излезе.

— Какво?

— Какво имаше да ти казва Мери? — попита Лорън. — Знам, че си ходила да я видиш. Казала ти е, че съм била там, нали? — Гласът й звучеше отдалечено, сякаш говореше от другата стая.

— Да. — Бони направи крачка напред.

— На твое място не бих се приближавала повече — каза Лорън. — Може да се нервирам. Ръката ми може да се плъзне.

Бони замръзна на място.

— Не я наранявай — помоли се тя. — Моля те, не я наранявай.

— Лорън каза, че няма да боли, мамо. Не както когато си одрасках коляното.

— Точно така, Аманда. — Лорън леко стисна ръката й. — Не бих ти сторила нищо лошо. Ти си малката ми сестричка.

— Моля те — помоли я Бони. — Пусни ръката на Аманда. Нека да си поговорим. Сигурна съм, че можем да уредим всичко.

— Ами ако не ми се говори?

— Тогава няма да говорим — съгласи се веднага Бони. — Нищо няма да си говорим.

— Просто ще изчакаме да дойде полицията, така че да можеш да си поговориш с тях? — попита Лорън.

— Нямам какво да кажа на полицията.

— Така ли? Странно. Мислех, че имаш доста да им казваш.

— Не — отвърна Бони. — Нямам нищо.

— Аз ги убих, нали знаеш — заяви спокойно Лорън. — Всичките ги убих.

Бони усети как сърцето й натежава и потъва към стомаха.

— Ти си убила майка си? — попита тя, въпреки че на въпроса вече беше отговорено.

Гласът на Лорън стана раздразнителен.

— Вината си беше нейна. Ако не беше тръгнала да рови из стаята ми, никога нямаше да намери албума с изрезки. Оттам тръгна всичко.

— Албумът е бил твой?

Лорън кимна.

— Доста добре направен, нали? Започнах да го водя от деня, когато се ожени за баща ми.

— Но защо?

Облак премина през очите на Лорън, заплашваше да завали.

— Баща ми ме обича, както знаеш. Той винаги ме е обичал. Дори и когато си отиде. Дори и когато ти се опита да ми го отнемеш.

— Лорън, скъпа. Никога не съм се опитвала да държа баща ти далеч от теб.

— Опитваше се — настоя Лорън. — Всички се опитваха. Но аз не бих им го позволила.

Бони отчаяно се мъчеше да осмисли онова, което чуваше, като в същото време не изпускаше от поглед тъничката китка на дъщеря си. Може би, ако можеше да накара Лорън да говори достатъчно дълго, тя щеше да отпусне хватката си.

— Затова ли застреля Даяна?

— Тя беше голяма работа, нали? Преструваше се, че ти е приятелка. И те мамеше зад гърба ти. Чукаше се с баща ми. Знаеш ли кога го разбрах?

— Когато баща ти се появи в Даяна ли?

— Не — поклати глава Лорън. — Бях го разбрала много преди това. Знаех го още първия път, когато със Сам отидохме там, когато и Аманда беше с нас. Знаеш ли какво откри Аманда, докато се ровеше в гардероба на Даяна? Откри всевъзможно сексапилно бельо, нали, Аманда?

Детето кимна, хипнотизирано, въпреки че явно беше объркано от посоката, който вземаше разговорът.

— Знаеш ли какво друго намери? — продължи Лорън. — Същите глупави малки шалчета, като онези, с които си беше вързала китките през нощта, в която ми беше толкова зле. Същите шалчета, с които баща ми те беше вързал за леглото, когато правехте секс.

— Мамо, защо татко те е вързал за леглото? — попита Аманда с ококорени очи.

Бони сведе поглед към пода, споменът за онази нощ изпълни главата й, като мирис на загниващ плод.

— Господи, доповръща ми се от това — каза Лорън. — Почти толкова, колкото и от арсеника.

— Сама си си дала арсеник?

— Умно, нали? Видях го веднъж в един филм. По този начин никога нямаше да заподозреш, че съм аз, дори и след като откриеш, че си била тровена. Разбира се, трябваше да го правя постепенно. Можех да ти давам по съвсем мъничко, така че всички да си помислят, че е било грип.

— Ти си сложила и змията в леглото на Аманда — по-скоро заяви, отколкото попита Бони.

— Трябваше да се увие около врата й и да я стисне лекичко, но не го направи. Не беше кой знае какво. Знаех, че ще ми се отвори и друга възможност. Непрекъснато стават злополуки с малки деца. Например, падане от колело с три колелета или от люлка. — Тя се разсмя. — Освен това ми беше забавно да те гледам как се тревожиш.

— Затова ли изсипа кръвта върху нея? За да се тревожа?

Лорън се усмихна на Аманда.

— Трябваше да я видиш, преди да я бяха измили. Страхотна картинка беше.

— Ти си изсипала кръвта върху мен — повтори възмутено Аманда, като се опита да се изскубне. — Не те харесвам повече.

— Хайде, Манди — опита се да я приласкае Лорън, като стисна още по-здраво китката й. — Не те е страх от малко кръв, нали? Мислех, че вече си голямо момиче.

— Не те харесвам повече. Ти не си добра. Не искам да ти бъда сестра. — Тя отново направи опит да се откопчи.

Лорън бързо я сложи на скута си и вдигна бръснарското ножче към гърлото и.

— Моля те, недей! — извика Бони. — Моля те, не я наранявай. Не мърдай, миличка — предупреди тя извиващото се дете.

— Да знаеш, че ти си виновна за всичко — каза Лорън на Бони.

— Аз ли?

— Трябваше да те арестуват за убийството на майка ми. Тогава щях да се преместя при баща ми и щях да се погрижа да се освободя от Аманда. Щеше да бъде доста по-просто. Нямаше да трябва да си играя на криеница и да наемам насам-натам всичките тези проклети таксита. Нямаше да се налага да карам Хейз да ми търси кръв. — Тя се разсмя. — Той е голям глупак. Мислеше си, че само си играем игрички. Дори нагласи колата ти, така че да не запали.

Сълзи започнаха да се стичат по лицето на Аманда, една се плъзна встрани, отклонена от малкия белег по протежение на бузата й.

— Не плачи сега, миличка — помоли я Бони и се зачуди няма ли някакъв начин да отклони вниманието на Лорън и да издърпа Аманда на безопасно разстояние.

— Ами Сам? — каза тя, като се опитваше да печели време. — И той ли беше замесен?

— Шегуваш ли се? Сам си мисли, че ти си най-страхотното нещо след конструкторите „Лего“. — Тя издаде нещо средно между смях и стон. — Сигурно доста се е шашардисал, когато е отишъл да си вземе парите и е видял Даяна мъртва на пода.

Аманда се въртеше неспокойно в здравата прегръдка на Лорън. Бръсначът се притисна по-силно към гърлото й. Избиха капчици кръв.

— Моля те, ти не искаш да нараниш Аманда. Не искаш наистина да нараниш Аманда. Тя е твоята по-малка сестричка.

Настъпи мълчание.

— Не искам по-малки сестрички — отсече Лорън, гласът й беше студен и твърд, като гранит на надгробен паметник. — Никога не съм искала по-малка сестричка.

Бони усети как цялото й тяло изтръпва, когато смисълът на онова, което Лорън казваше, започна да се процежда в костите й.

— За какво говориш? — попита бавно тя.

— Мисля, че знаеш.

Бони поклати глава напред-назад.

— Да не би да искаш да кажеш, че ти си убила Кели? Че смъртта й не е била нещастен случай?

Лорън я погледна с невиждащи очи.

— Но ти самата си била съвсем малка тогава. Била си само на шест години, когато Кели се е удавила.

— Не се иска кой знае колко сила, за да държиш главата на едно бебе под водата — каза сухо Лорън. — Тя беше една мръвчица месо. Татко така казваше винаги, че тя просто била една мръвчица месо. — В очите на Лорън внезапно проблесна гняв. — Всичко беше както трябва, докато не се роди тя.

Бони си помисли за Джоун, за дългата й, тъжна деградация след смъртта на най-малкото й дете.

— Майка ти е знаела, че не е било нещастен случай — проумя тя.

Лорън кимна.

— Излъга, за да ме защити. Тя правеше всичко, за да ме защити.

— Но ти я уби.

— Не исках да я убивам — възпротиви се Лорън. — Но тя не ми остави друг избор. След като намери албума ми с изрезки, стана толкова подозрителна. Започна да ме следи непрекъснато. Опитах се да я убедя. Но когато откри, че пистолетът го няма, тя се паникьоса и ти се обади. Щеше да ти разкаже всичко. Точно както го бе разказала на баба ми една нощ, докато пиеха. — Тя погледна обвинително към Бони. — Ти си виновна, че баба ми е мъртва — каза тя. — Трябваше да идеш и да я откриеш. Не можеше просто да си гледаш твоята работа.

— Лорън…

— А сега баща ми ще ми се сърди. Ще си помисли, че съм лошо момиче. Отново ще си отиде.

— Баща ти няма да ходи никъде, Лорън. Той те обича. Той много те обича.

— Така ли мислиш? — попита Лорън, големите й овални очи се изпълниха със сълзи. — Винаги съм искала само това. Той да ме обича. Можеш ли да го разбереш?

Настъпи отново мълчание.

— Да — отвърна й искрено Бони. — Мога да го разбера.

Лорън избърса сълзите с опаката страна на ръката си и ги разтри надолу по бузите си.

Като малко момиченце, помисли си Бони и погледна към Аманда.

— Бони? — извика изведнъж един глас. — Бони, тук ли си?

Главата на Лорън се извърна рязко по посока на гласа и когато по стълбите се чуха стъпки, тя за миг охлаби хватката си около гърлото на Аманда. В следващия миг Аманда се изтръгна от ръцете на Лорън и претича през стаята.

— Мамо!

Бони видя как Лорън бясно рови из пазарската си торба. Пистолетът, осъзна тя, като се хвърли към чантата и сграбчи ръката й, точно когато Лорън стисна дръжката на пистолета.

Ръката на момичето се стегна, съпротивляваше се, не искаше да се предаде. Като проклетата змия, помисли си Бони, и удари китката на Лорън в пода, чу как изпука, видя как пистолетът пада от отпуснатата й ръка.

Изведнъж Джош Фриймън се оказа до нея, изрита пистолета надалеч и издърпа Бони настрани.

— Откъде пък дойде ти? — попита Бони, все още с очи приковани към Лорън, видя я как се сви на топка на пода.

— Външната врата беше широко отворена. Просто влязох вътре. Добре ли си?

— Ще се оправя — каза Бони и притвори очи с облекчение. Аманда се втурна в обятията на майка си и зарови лице във врата й.

— Мамо! Мамо!

— Сладкото ми ангелче, добре ли си? — Треперещите пръсти на Бони докоснаха капчиците кръв под брадичката на Аманда.

— Какво й е на Лорън, мамо?

— Болна е, съкровище.

— Ще се оправи ли?

Бони целуна детето по бузата.

— Не знам. — Тя отметна няколко кичура от челото на Аманда. — Ами ти? Ти как си?

— Добре. — Аманда постепенно се изтръгна от обятията на Бони и предпазливо се приближи към малкото момиче, което лежеше неподвижно на пода. Бони гледаше, сдържайки дъха си.

— Не плачи сега, Лорън — заутешава я Аманда. — Всичко ще се оправи. Ще видиш. Не плачи. Не плачи. — После седна до нея и започна да гали дългата й кестенява коса, докато не пристигна полицията.

* * *

Род я чакаше в кабинета на капитан Махони и скочи на крака веднага, щом я видя. Столът, на който бе седял, се прекатури на пода.

— Бони, добре ли си?

Бони затвори вратата зад себе си.

— Добре съм.

Той пристъпи към нея, спря, когато видя, че тялото й се стегна.

— А Аманда?

— Уплашена е, объркана е. Но мисля, че ще се оправи. Ще я заведа при доктор Грийнспун следващата седмица.

— Доктор Грийнспун ли?

— Стари приятели сме — отвърна Бони, без да си прави труда да обяснява. — Изглеждаш изтощен.

— Беше ужасен ден — каза той и се опита да се усмихне.

— Отведоха Лорън в болницата за наблюдение — съобщи му Бони. — Трябва да отидеш там възможно най-бързо.

Род изглеждаше поразен.

— Господи, Бони. Не знам дали съм в състояние да го направя. Не мисля, че мога да се изправя лице в лице с нея.

— Трябва — заяви уверено Бони. — Тя ти е дъщеря и има нужда от теб.

Род не отвърна нищо в продължение на няколко секунди.

— Ти ще дойдеш ли с мен? — попита той най-накрая.

Бони се вгледа в дълбоките кафяви очи на съпруга си, потърси някаква следа от мъжа, който някога си беше мислила, че познава. Но видя само лицето на един съвсем непознат, хубав мъж, чиято прошарена коса го правеше да изглежда странно по-млад, отколкото в действителност беше — дори и сега, въпреки всичко, което се бе случило.

— Не — отвърна просто тя.

Той сведе очи към пода.

— И какво ще стане сега?

— Ще съм ти благодарна, ако си изнесеш нещата от къщата до края на следващата седмица — отвърна му тя.

Род кимна в знак на съгласие.

— Щом искаш.

— Трябва да вляза в болница за ден-два — продължи тя. — Уредих Аманда да остане при баща ми. Ник ще я закара там след няколко минути. Ще отида при тях, веднага щом доктор Клайн ми каже, че всичко е наред.

— Бони…

— Сам ще остане да преспи при Джош Фриймън. Можеш да поговориш с него утре сутринта, заедно да решите какво смяташ, че трябва да прави.

— Господи, Бони, знаеш, че не мога да се грижа за него…

— Вече му казах, че ние с Аманда ще се радваме, ако остане при нас — отвърна Бони.

— Мисля, че вероятно така би било най-добре — съгласи се бързо Род.

Бони тъжно се усмихна.

— Да, и аз така мисля. — Тя се обърна да си върви.

— Бони…

Бони спря, зачака, като сдържаше дъха си.

— Мога ли да те закарам до болницата?

С ъгълчето на очите си Бони видя, че Джош Фриймън я чака до вратата на участъка. Чувствам, че имаш нужда от приятел, беше й казал веднъж той.

— Не, благодаря ти — каза тя на Род. — Един приятел ще ме закара.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.